@c -*- 1917 -*-
*09/ Första Samuelsboken
*09/01 Första Samuelsboken, 1 Kapitlet
                   Första Samuelsboken, 1 Kapitlet

                           Samuels födelse.

  1.  I Ramataim-Sofim, i Efraims bergsbygd, levde en man som hette
      Elkana, son till Jeroham, son till Elihu, son till Tohu, son
      till Suf, en efraimit.
      >1 Krön. 6,27, 33 f.
  2.  Han hade två hustrur; den ena hette Hanna, den andra Peninna.
      Och Peninna hade barn, men Hanna var barnlös.
  3.  Den mannen begav sig år efter år upp från sin stad för att
      tillbedja och offra åt HERREN Sebaot i Silo, där Elis båda
      söner, Hofni och Pinehas, då voro HERRENS präster.
      >2 Mos. 23,17. 5 Mos. 16,16. Jos. 18,1.
  4.  En dag offrade nu Elkana.  Och han plägade giva sin hustru
      Peninna och alla hennes söner och döttrar var sin andel av
      offret;
      >3 Mos. 7,15. 5 Mos. 27,7.
  5.  men åt Hanna gav han då en dubbelt så stor andel, ty han hade
      Hanna kär, fastän HERREN hade gjort henne ofruktsam.
  6.  Men hennes medtävlerska plägade, för att väcka hennes vrede,
      mycket retas med henne, därför att HERREN hade gjort henne
      ofruktsam.
  7.  För vart år, så ofta hon hade kommit upp till HERRENS hus,
      gjorde han på samma sätt, och den andra retades då med henne på
      samma sätt.  Och nu grät hon och åt intet.
  8.  Då sade hennes man Elkana till henne: »Hanna, varför gråter du?
      Varför äter du icke?  Varför är du så sorgsen?  Är jag icke mer
      för dig än tio söner?

  9.  En gång när de hade ätit och druckit i Silo hände sig, medan
      prästen Eli satt på sin stol vid dörren till HERRENS tempel, att
      Hanna stod upp
 10.  och i sin djupa bedrövelse begynte bedja till HERREN under
      bitter gråt.
 11.  Och hon gjorde ett löfte och sade: HERRE Sebaot, om du vill se
      till din tjänarinnas lidande och tänka på mig och icke förgäta
      din tjänarinna, utan giva din tjänarinna en manlig avkomling, så
      vill jag giva denne åt HERREN för hela hans liv, och ingen
      rakkniv skall komma på hans huvud.»
      >4 Mos. 6,5. 30,7 f. Dom. 13,6.
 12.  När hon nu länge så bad inför HERREN och Eli därvid gav akt på
      hennes mun
 13.  -- Hanna talade nämligen i sitt hjärta; allenast hennes
      läppar rörde sig, men hennes röst hördes icke -- då trodde Eli
      att hon var drucken.
 14.  Därför sade Eli till henne: »Huru länge skall du bete dig såsom
      en drucken?  Laga så, att ruset går av dig.»
 15.  Men Hanna svarade och sade: »Nej, min herre, jag är en hårt
      prövad kvinna; vin och starka drycker har jag icke druckit, men
      jag utgöt nu min själ för HERREN.
      >Ps. 42,5. 62,9.
 16.  Anse icke din tjänarinna för en ond kvinna, ty det är mitt
      myckna bekymmer och min myckna sorg som har drivit mig att tala
      ända till denna stund.»
 17.  Då svarade Eli och sade: »Gå i frid.  Israels Gud skall giva dig
      vad du har utbett dig av honom.»
 18.  Hon sade: »Låt din tjänarinna finna nåd för dina ögon.»  Så gick
      kvinnan sin väg och fick sig mat, och hon såg sedan icke mer så
      sorgsen ut.

 19.  Bittida följande morgon, sedan de hade tillbett inför HERREN,
      vände de tillbaka och kommo hem igen till Rama.  Och Elkana kände
      sin hustru Hanna, och HERREN tänkte på henne,
 20.  Och Hanna blev havande och födde en son, när tiden hade gått om;
      denne gav hon namnet Samuel, »ty», sade hon, »av HERREN har jag
      utbett mig honom.»[1]
 21.  När sedan mannen Elkana med hela sitt hus begav sig upp för att
      offra åt HERREN sitt årliga slaktoffer och sitt löftesoffer,
 22.  gick Hanna icke med ditupp, utan sade till sin man: »Jag vill
      vänta, till dess att gossen har blivit avvand, då skall jag föra
      honom med mig, för att han må ställas fram inför HERRENS ansikte
      och sedan stanna där för alltid.»
 23.  Hennes man Elkana sade till henne: »Gör vad du finner för gott;
      stanna, till dess du har avvant honom; må HERREN allenast
      uppfylla sitt ord.»  Så stannade då hustrun hemma och gav sin son
      di, till dess hon skulle avvänja honom.

 24.  Men sedan hon hade avvant[2] honom, tog hon honom med sig
      ditupp, jämte tre tjurar, en efa mjöl och en vinlägel; så förde
      hon honom in i HERRENS hus i Silo.  Men gossen var ännu helt ung.
 25.  Och de slaktade tjuren och förde så gossen fram till Eli.
 26.  Och hon sade: »Hör mig, min herre; så sant du lever, min herre,
      jag är den kvinna som stod här bredvid dig och bad till HERREN.
 27.  Om denne gosse bad jag; nu har HERREN givit mig vad jag utbad
      mig av honom.
 28.  Därför vill ock jag nu giva honom tillbaka åt HERREN; så länge
      han lever, skall han vara given åt HERREN.»  Och de tillbådo där
      HERREN.

[1]  Namnet Samuel är sammansatt av två hebreiska ord som betyda höra
     och Gud.
[2]  Se Avvänja i Ordförkl.
*09/02 Första Samuelsboken, 2 Kapitlet
                   Första Samuelsboken, 2 Kapitlet

                Hannas lovsång.  Samuel i Herrens hus.
                   Elis söner.  Domsordet över Eli.

  1.  Och Hanna bad och sade:

        »Mitt hjärta fröjdar sig i HERREN;
        mitt horn är upphöjt genom HERREN.
        Min mun är vitt upplåten mot mina fiender;
        ty jag gläder mig över din frälsning.
      >Luk. 1,46 f.
  2.    Ingen är helig såsom HERREN
        ty ingen finnes förutom dig;
        ingen klippa är såsom vår Gud.
      >Ps. 86,8. Jes. 44,8.

  3.    Fören icke beständigt så mycket högmodigt tal;
        vad fräckt är gånge icke ut ur eder mun.
        Ty HERREN är en Gud som vet allt,
        och hos honom vägas gärningarna.
  4.    Hjältarnas bågar äro sönderbrutna,
        men de stapplande omgjorda sig med kraft.
  5.    De som voro mätta måste taga lega för bröd,
        men de som ledo hunger hungra icke mer.
        Ja, den ofruktsamma föder sju barn,
        men den moder som fick många
        barn vissnar bort.
      >Ps. 34,11.

  6.    HERREN dödar och gör levande,
        han för ned i dödsriket och upp
        därifrån.
      >5 Mos. 32,39. Ps. 71,20. Vish. 16,13. Tob. 13,2.
  7.    HERREN gör fattig, han gör ock rik;
        han ödmjukar, men han upphöjer ock.
      >Syr. 7,11. 11,l4.
  8.    Han upprättar den ringe ur stoftet,
        ur dyn lyfter han den fattige upp,
        ty han vill låta dem sitta bredvid furstar,
        och en härlig tron giver han dem till arvedel.
        Ty jordens grundfästen äro HERRENS,
        och jordkretsen har han ställt på dem.
      >Job 5,11. Ps. 24,1 f. 75,8. 102,26. 104,5. 113,7 f.

  9.    Sina frommas fötter bevarar han,
        men de ogudaktiga förgöras i mörkret,
        ty ingen förmår något genom egen kraft.
      >Ps. 91,11. 97,10. 121,8. 145,20.
 10.    De som strida mot HERREN bliva krossade,
        ovan dem dundrar han i himmelen;
        ja, HERREN dömer jordens ändar.
        Men han giver makt åt sin konung,
        han upphöjer sin smordes horn.
      >2 Mos. 9,23 f. Dom. 5,20. 1 Sam. 7,10. Ps. 89,25.

 11.  Och Elkana gick hem igen till Rama; gossen däremot gjorde tjänst
      inför HERREN under prästen Eli.
 12.  Men Elis söner voro onda män, de ville icke veta av HERREN.
      >Jer. 2,8.
 13.  På följande sätt plägade nämligen prästerna gå till väga med
      folket: så ofta någon offrade ett slaktoffer, kom prästens
      tjänare, medan köttet koktes, och hade en treuddig gaffel i sin
      hand;
      >3 Mos. 7,34. 10,14.
 14.  den stack han ned i kitteln eller pannan eller krukan eller
      grytan, och allt vad han så fick upp med gaffeln, det tog
      prästen.  Så gjorde de mot alla israeliter som kommo dit till
      Silo.
 15.  Ja, till och med innan man hade förbränt det feta, kom prästens
      tjänare och sade till den som offrade: »Giv hit kött, så att jag
      kan steka det åt prästen, ty han vill icke hava kokt kött av
      dig, utan rått.»
      >3 Mos. 3,3 f. 7,31.
 16.  Om då mannen svarade honom: »Först skall man nu förbränna det
      feta; tag sedan vad dig lyster», så sade han: »Nej, nu strax
      skall du lämna det, eljest tager jag det med våld.»
 17.  Och de unga männens synd var så mycket större inför HERREN som
      folket därigenom lärde sig att förakta HERRENS offer.

 18.  Men Samuel gjorde tjänst inför HERRENS ansikte, och var redan
      såsom gosse iklädd linne-efod.
      >2 Mos. 28,4, 6 f.
 19.  Därtill plägade hans moder vart år göra åt honom en liten kåpa,
      som hon hade med sig till honom, när hon jämte sin man begav sig
      upp för att offra det årliga slaktoffret.
 20.  Då plägade Eli välsigna Elkana jämte hans hustru och säga:
      »HERREN skänke dig ytterligare avkomma med denna kvinna, i
      stället för den som hon utbad sig genom sin bön till HERREN.»
      Och så gingo de hem igen.
 21.  Och HERREN såg till Hanna, och hon blev havande och födde tre
      söner och två döttrar.  Men gossen Samuel växte upp i HERRENS
      hus.

 22.  Då nu Eli, som var mycket gammal, fick höra allt vad hans söner
      gjorde mot hela Israel, och att de lågo hos de kvinnor som hade
      tjänstgöring vid ingången till uppenbarelsetältet,
      >2 Mos. 38,8. 1 Sam. 4,15.
 23.  sade han till dem: »Varför gören sådant, allt detta onda som jag
      hör allt folket här tala om eder?
 24.  Icke så, mina söner!  Det rykte jag hör vara gängse bland HERRENS
      folk är icke gott.
 25.  Om en människa försyndar sig mot en annan, så kan Gud medla för
      henne; men om en människa försyndar sig mot HERREN, vem kan då
      göra sig till medlare för henne?»  Men de lyssnade icke till sin
      faders ord, ty HERREN ville döda dem.
 26.  Gossen Samuel däremot växte till i ålder och välbehag både för
      HERREN och för människor.
      >Luk 2,40, 52.

 27.  Och en gudsman kom till Eli och sade till honom: »Så säger
      HERREN: Har jag icke uppenbarat mig för din faders hus, när de
      ännu voro i Egypten och tjänade Faraos hus?
 28.  Och har jag icke utvalt honom bland alla Israels stammar till
      präst åt mig, till att offra på mitt altare och antända rökelse
      och bära efod inför mitt ansikte?  Och gav jag icke åt din faders
      hus Israels barns alla eldsoffer?
 29.  Varför förtrampen I då de slaktoffer och spisoffer som jag har
      påbjudit i min boning?  Och huru kan du ära dina söner mer än
      mig, så att I göden eder med det bästa av var offergåva som mitt
      folk Israel bär fram?
 30.  Därför säger HERREN, Israels Gud: Väl har jag sagt att ditt och
      din faders hus skulle få göra tjänst inför mig evärdligen.  Men
      nu säger HERREN: Bort det!  Ty dem som ära mig vill jag ock ära,
      men de som förakta mig skola komma på skam.
      >1 Kon. 2,27.
 31.  Se, dagar skola komma, då jag skall avhugga din arm och din
      faders hus' arm, så att ingen skall bliva gammal i ditt hus.
 32.  Och du skall få se min boning lida nöd, trots allt det goda som
      vederfares Israel.  Och ingen skall någonsin bliva gammal i ditt
      eget hus.
 33.  Dock vill jag icke från mitt altare utrota var man av din slakt,
      så att jag kommer dina ögon att förtvina och din själ att
      försmäkta; men alla som växa upp i ditt hus skola dö, när de
      hava hunnit till manlig ålder.
 34.  Och tecknet härtill skall för dig vara det som skall övergå dina
      båda söner Hofni och Pinehas: på en och samma dag skola de båda
      dö.
      >1 Sam. 4,11.
 35.  Men jag skall låta en präst uppstå åt mig, som bliver
      beståndande, en som gör efter vad i mitt hjärta och min själ är;
      åt honom skall jag bygga ett hus som bliver beståndande, och han
      skall göra tjänst inför min smorde beständigt.
      >1 Kon. 2,35. 1 Krön. 29,22.
 36.  Och var och en som bliver kvar: av ditt hus skall komma och
      falla ned för honom, för att få en silverpenning eller en kaka
      bröd; han skall säga: 'Anställ mig vid någon prästsyssla, så att
      jag får en bit bröd att äta.'»
*09/03 Första Samuelsboken, 3 Kapitlet
                   Första Samuelsboken, 3 Kapitlet

                  Herren uppenbarar sig för Samuel.

  1.  Så gjorde nu den unge Samuel tjänst inför HERREN under Eli.  Och
      HERRENS ord var sällsynt på den tiden, profetsyner voro icke
      vanliga.
      >Ps. 74,9. Klag. 2,9. Am. 8,11.
  2.  Då nu en gång Eli, vilkens ögon hade begynt att bliva skumma, så
      att han icke kunde se, låg och sov på sin plats,
      >1 Sam. 1,15.
  3.  innan ännu Guds lampa hade slocknat, och medan också Samuel låg
      och sov, då hände sig i HERRENS tempel, där Guds ark stod,
      >2 Mos. 27,20 f. 3 Mos. 24,2 f.
  4.  att HERREN ropade på Samuel Denne svarade: »Här är jag.»
  5.  Därefter skyndade han till Eli och sade: »Här är jag; du ropade
      ju på mig.»  Men han svarade: »Jag har icke ropat; gå tillbaka
      och lägg dig.»  Och han gick och lade sig.
  6.  Men HERREN ropade ännu en gång på Samuel; och Samuel stod upp
      och gick till Eli och sade: »Här är jag; du ropade ju på mig.»
      Men han svarade: »Jag har icke ropat, min son; gå tillbaka och
      lägg dig.»
  7.  Samuel hade nämligen ännu icke lärt att känna igen HERREN, och
      ännu hade icke något HERRENS ord blivit uppenbarat för honom.
  8.  Men HERREN ropade åter på Samuel, för tredje gången; och han
      stod upp och gick till Eli och sade: »Här är jag; du ropade ju
      på mig.  Då förstod Eli att det var HERREN som ropade på
      ynglingen.
  9.  Därför sade Eli till Samuel: »Gå och lägg dig; och om han vidare
      ropar på dig, så säg: 'Tala, HERRE; din tjänare hör.»  Och Samuel
      gick och lade sig på sin plats.

 10.  Då kom HERREN och ställde sig där och ropade såsom de förra
      gångerna: »Samuel!  Samuel!»  Samuel svarade: »Tala, din tjänare
      hör.»
 11.  Då sade HERREN till Samuel: »Se, jag skall i Israel göra något
      som kommer att genljuda i båda öronen på var och en som får höra
      det.
      >2 Kon. 21,12. Jer. 19,3.
 12.  På den dagen skall jag låta komma över Eli allt vad jag har
      uttalat över hans hus, det första till det sista.
      >1 Sam. 2,30 f.
 13.  Ty jag har förkunnat för honom att jag skall vara domare över
      hans hus till evig tid, därför att han har syndat, i det han
      visste huru hans söner drogo förbannelse över sig och dock icke
      höll dem tillbaka.
 14.  Därför har jag ock med ed betygat om Elis hus: Sannerligen, Elis
      hus' missgärning skall icke någonsin kunna försonas, vare sig
      med slaktoffer eller med någon annat offergåva.»
      >3 Mos. 4,8 f.

 15.  Och Samuel låg kvar ända tills morgonen, då han öppnade
      dörrarna till HERRENS hus.  Och Samuel fruktade för att omtala
      synen for Eli.
 16.  Men Eli ropade på Samuel och sade: »Samuel, min son!  Denne
      svarade: »Här är jag.»
 17.  Han sade: »Vad var det han ta lade till dig?  Dölj det icke för
      mig.  Gud straffe dig nu och framgent, om du döljer for mig
      något enda ord av det han talade till dig.»
 18.  Då omtalade Samuel för honom alltsammans och dolde intet för
      honom.  Och han sade: »Han är HERREN; han göre vad honom täckes.

 19.  Men Samuel växte upp, och HERREN var med honom och lät intet av
      allt vad han hade talat falla till jorden.
      >1 Sam. 2,21 26. Judit 6,9
 20.  Och hela Israel, från Dan ända till Beer-Seba, förstod att
      Samuel var betrodd att vara HERRENS profet.
      >Dom. 20,1. Syr. 46,15
 21.  Och HERREN fortfor att låta se sig i Silo; ty HERREN uppenbarade
      sig för Samuel i Silo genom HERRENS ord.
 22.  Och Samuels ord kom till hela Israel.
*09/04 Första Samuelsboken, 4 Kapitlet
                   Första Samuelsboken, 4 Kapitlet

                    Israels nederlag i striden mot
               filistéerna; arken tagen och Elis söner
                      dödade.  Elis död.  I-Kabod.

  1.  Och Israel drog ut till strid mot filistéerna och lägrade sig
      vid Eben-Haeser, under det filistéerna hade lägrat sig vid
      Afek.
      >1 Sam. 7,12
  2.  Filistéerna ställde då upp sig i slagordning mot Israel, och
      striden utbredde sig, och israeliterna blevo slagna av
      filistéerna; dessa nedgjorde på slagfältet vid pass fyra tusen
      man.
  3.  När folket kom tillbaka till lägret sade de äldste i Israel:
      »Varför har HERREN i dag låtit oss bliva slagna av filistéerna?
      Låt oss hämta hit till oss från Silo HERRENS förbundsark, för
      att den må komma och vara ibland oss och frälsa oss från våra
      fienders hand.»
      >1 Sam. 14,18.
  4.  Så sände då folket till Silo, och de buro därifrån HERREN
      Sebaots förbundsark, hans som tronar på keruberna; och Elis båda
      söner, Hofni och Pinehas, följde därvid med Guds förbundsark.
      >2 Mos. 25,17 f. 2 Sam. 6,2. Ps. 80,2. 99,1.

  5.  Då nu HERRENS förbundsark kom in i lägret, hov hela Israel upp
      ett stort jubelrop, så att det dånade i marken.
  6.  När då filistéerna hörde jubelropet, sade de: »Vad betyder detta
      stora jubelrop i hebréernas läger?»  Och de fingo veta att
      HERRENS ark hade kommit in i lägret.
  7.  Då blevo filistéerna förskräckta, ty de tänkte: »Gud har kommit
      in i lägret.»  Och de sade: »Ve oss!  Något sådant har förut icke
      hänt.
  8.  Ve oss!  Vem kan rädda oss från denne väldige Guds hand?  Det var
      denne Gud som slog egyptierna med alla slags plågor i öknen.
      >2 Mos. 7-10.
  9.  Men fatten dock mod och varen män, I filistéer, så att I icke
      bliven trälar åt hebréerna, såsom de hava varit trälar åt
      eder.  Ja, varen män och striden.»
      >Dom. 13,1. 15,11.
 10.  Så stridde nu filistéerna, och israeliterna blevo slagna och
      flydde var och en till sin hydda, och nederlaget blev mycket
      stort: av Israel föllo trettio tusen man fotfolk.
 11.  Därtill blev Guds ark tagen, och Elis båda söner, Hofni och
      Pinehas, blevo dödade.
      >1 Sam. 2,34. Ps. 78,61.
 12.  Och en benjaminit sprang från slagfältet och kom till Silo samma
      dag, med sönderrivna kläder och med jord på sitt huvud.
      >Jos. 7,G. 2 Sam. 1,2.
 13.  Och när han kom dit, satt Eli på sin stol vid sidan av vägen och
      såg utåt, ty hans hjärta bävade av oro för Guds ark.  Då nu
      mannen kom in i staden med budskapet, höjde hela staden upp
      klagorop.
 14.  Och när Eli hörde klagoropet, sade han: »Vad betyder detta
      larm?»  Då kom mannen skyndsamt dit och berättade det för Eli.
 15.  Men Eli var nittioåtta år gammal och hans ögon voro starrblinda,
      så att han icke kunde se.
      >1 Sam. 3,2. 1 Kon. 14,4;
 16.  Och mannen sade till Eli: »Jag är den som har kommit från
      slagfältet; jag har i dag flytt ifrån slagfältet.»  Då sade han:
      »Huru har det gått, min son?»
 17.  Budbäraren svarade och sade: »Israel har flytt för filistéerna,
      mycket folk har också stupat; dina båda söner, Hofni och
      Pinehas, äro ock döda, och därtill har Guds ark blivit tagen.»
 18.  När han nämnde om Guds ark, föll Eli baklänges av stolen vid
      sidan av porten och bröt nacken av sig och dog; ty mannen var
      gammal och tung.  Han hade då varit domare i Israel i fyrtio år.
 19.  Och när hans sonhustru, Pinehas' hustru, som var havande och
      nära att föda, fick höra ryktet om att Guds ark var tagen, och
      att hennes svärfader och hennes man voro döda, sjönk hon ned och
      födde sitt barn, ty födslovåndorna kommo över henne.
 20.  Och när hon då höll på att dö, sade kvinnorna som stodo omkring
      henne: »Frukta icke; du har fött en son.»  Men hon svarade intet
      och aktade icke därpå.
      >1 Mos. 35,17.
 21.  Och hon kallade gossen I-Kabod[1], och sade: »Härligheten är
      borta från Israel.»  Därmed syftade hon på att Guds ark var
      tagen, så ock på sin svärfader och sin man.
 22.  Hon sade: »Härligheten är borta från Israel», eftersom Guds ark
      var tagen.

[1]  Namnet kan översättas med utan härlighet
*09/05 Första Samuelsboken, 5 Kapitlet
                   Första Samuelsboken, 5 Kapitlet

               Herrens ark i Dagons tempel.  Filistéerna
                      hemsökta av Herrens hand.

  1.  När filistéerna hade tagit Guds ark, förde de den från
      Eben-Haeser till Asdod.
  2.  Där togo filistéerna Guds ark och förde in den i Dagons tempel
      och ställde den bredvid Dagon.
      >Dom. 16,23.
  3.  Men när asdoditerna bittida dagen därefter kommo dit, fingo de
      se Dagon ligga framstupa på jorden framför HERRENS ark.  Då togo
      de Dagon och satte honom upp igen på hans plats.
  4.  Men när de dagen därefter åter kommo dit bittida om morgonen,
      fingo de ånyo se Dagon ligga framstupa på jorden framför HERRENS
      ark; och Dagons huvud och hans båda händer lågo avslagna på
      tröskeln, allenast fiskdelen[1] satt kvar på honom.
  5.  I Asdod trampar därför ännu i dag ingen på Dagons tröskel,
      varken någon av Dagons präster, ej heller någon annan som går in
      i Dagons tempel.
  6.  Och HERRENS hand var tung över asdoditerna; han anställde
      förödelse bland dem, i det han slog dem med bölder, såväl i
      Asdod som inom tillhörande områden.
  7.  Då nu invånarna i Asdod sågo att så skedde, sade de: »Israels
      Guds ark får icke stanna hos oss, ty hans hand vilar hårt på oss
      och på vår gud Dagon.»
  8.  Och de sände bud och läto församla till sig alla filistéernas
      hövdingar och sade: »Vad skola vi göra med Israels Guds ark?»  De
      svarade: »Israels Guds ark må flyttas till Gat.»  Då flyttade de
      Israels Guds ark dit.
  9.  Men sedan de hade flyttat den dit, kom genom HERRENS hand en
      mycket stor förvirring i staden; han slog invånarna i staden,
      både små och stora, så att bölder slogo upp på dem.
 10.  Då sände de Guds ark till Ekron.  Men när Guds ark kom till
      Ekron, ropade ekroniterna: »De hava flyttat Israels Guds ark
      till oss för att döda oss och vårt folk.»
 11.  Och de sände bud och läto för samla alla filistéernas hövdingar
      och sade: »Sänden bort Israels Guds ark, så att den får komma
      tillbaka till sin plats igen och icke dödar oss och vårt folk.»
      Ty en dödlig förvirring hade uppstått i hela staden; Guds hand
      låg mycket tung på den.
 12.  De av invånarna som icke dogo blevo slagna med bölder; och ropet
      från staden steg upp mot himmelen.

[1]  Se Dagon i Ordförkl.
*09/06 Första Samuelsboken, 6 Kapitlet
                   Första Samuelsboken, 6 Kapitlet

               Herrens ark föres tillbaka till Israels
                                land.

  1.  Sedan nu HERRENS ark hade varit i filistéernas land i sju
      månader,
  2.  tillkallade filistéerna sina präster och spåmän och sade: »Vad
      skola vi göra med HERRENS ark?  Låten oss veta på vilket sätt vi
      skola sända den till dess plats igen.»
  3.  De svarade: »Om I viljen sända bort Israels Guds ark, skolen I
      icke sända bort den utan skänker; I måsten giva åt honom ett
      skuldoffer.  Då skolen I bliva botade, och det skall då också
      bliva eder kunnigt varför hans hand icke drager sig tillbaka
      från eder.»
  4.  Då frågade de: »Vad för ett skuldoffer skola vi giva åt honom?»
      De svarade: »Fem bölder av guld och fem jordråttor av guld, lika
      många som filistéernas hövdingar; ty en och samma hemsökelse har
      träffat alla, också edra hövdingar.
  5.  I skolen göra avbildningar av edra bölder och avbildningar av
      jordråttorna som fördärva edert land; given så ära åt Israels
      Gud.  Kanhända tager han då bort sin tunga hand från eder, så ock
      från eder gud och från edert land.
      >1 Sam. 5,6.
  6.  Varför tillsluten I edra hjärtan, såsom egyptierna och Farao
      tillslöto sina hjärtan?  Måste icke dessa, sedan han hade utfört
      stora gärningar bland dem, släppa israeliterna, så att de fingo
      gå?
      >1 Mos 7,13, 22. 8,15. 12,29 f.
  7.  Så gören eder nu en ny vagn, och tagen två kor som giva di, och
      som icke hava burit något ok, och spännen korna för vagnen, men
      skiljen deras kalvar ifrån dem och låten dem stanna hemma.
  8.  Tagen så HERRENS ark och sätten den på vagnen, och läggen de
      gyllene klenoder I given honom såsom skuldoffer ned i ett skrin
      vid sidan av den, och låten den så gå åstad.
  9.  Sedan skolen I se efter: om den tager vägen till sitt land, upp
      mot Bet-Semes, så var det han som gjorde oss allt detta stora
      onda; men om så icke sker, då veta vi att det icke var hans hand
      som hemsökte oss.  Detta har då träffat oss allenast av en
      händelse.»

 10.  Männen gjorde så; de togo två kor som gåvo di och spände dem för
      vagnen; men deras kalvar behöllo de hemma.
 11.  Och de satte HERRENS ark på vagnen, därtill ock skrinet med
      jordråttorna av guld och med avbildningarna av svulsterna.
 12.  Och korna gingo raka vägen fram åt Bet-Semes till; de höllo
      alltjämt samma stråt och gingo där råmande, utan att vika av
      vare sig till höger eller till vänster.  Och filistéernas
      hövdingar gingo efter dem ända till Bet-Semes' område.
 13.  Men betsemesiterna höllo på med veteskörd i dalen.  När de nu
      lyfte upp sina ögon, fingo de se arken; och de blevo glada, då
      de sågo den.
 14.  Men när vagnen kom till betsemesiten Josuas åker, stannade den
      där; och där låg en stor sten.  Då höggo de sönder trävirket på
      vagnen och offrade korna till brännoffer åt HERREN.
 15.  Leviterna hade nämligen lyft ned HERRENS ark jämte skrinet som
      stod därbredvid, det vari de gyllene klenoderna funnos, och hade
      satt detta på den stora stenen.  Sedan offrade invånarna i
      Bet-Semes på den dagen brännoffer och slaktoffer åt HERREN.
 16.  Och när filistéernas fem hövdingar hade sett detta, vände de
      samma dag tillbaka till Ekron.

 17.  De svulster av guld som filistéerna gåvo såsom skuldoffer åt
      HERREN utgjorde: för Asdod en, för Gasa en, för Askelon en, för
      Gat en, för Ekron en.
 18.  Men jordråttorna av guld voro lika många som filistéernas alla
      städer under de fem hövdingarna, varvid medräknas både befästa
      städer och landsbygdens byar, intill den stora Sorgestenen, på
      vilken de satte ned HERRENS ark, och som finnes kvar ännu i dag,
      på betsemesiten Josuas åker.
 19.  Av invånarna i Bet-Semes blevo ock många slagna, därför att de
      hade sett på HERRENS ark; han slog sjuttio man bland folket,
      femtio tusen man.  Och folket sörjde däröver att HERREN hade
      slagit så många bland folket.
      >4 Mos. 4,6 f., 20.
 20.  Och invånarna i Bet-Semes sade: »Vem kan bestå inför HERREN,
      denne helige Gud?  Och till vem skall han draga bort ifrån oss?»
 21.  Och de skickade sändebud till dem som bodde i Kirjat-Jearim och
      läto säga: »Filistéerna hava sänt tillbaka HERRENS ark; kommen
      hitned och hämten den upp till eder.
*09/07 Första Samuelsboken, 7 Kapitlet
                   Första Samuelsboken, 7 Kapitlet

               Arken i Kirjat-Jearim.  Vattenösningen i
                Mispa.  Seger över filistéerna.  Samuel
                            såsom domare.

  1.  Då kommo Kirjat-Jearims män och hämtade HERRENS ark ditupp och
      förde den in i Abinadabs hus på höjden.  Och hans son Eleasar
      helgade de till att hava vården om HERRENS ark.
      >2 Sam. 6,4.
  2.  Och från den dag då arken fick sin plats i Kirjat-Jearim förflöt
      en lång tid: tjugu år förgingo; och hela Israels hus suckade nu
      efter HERREN.
  3.  Men Samuel sade till hela Israels hus: »Om I av allt edert
      hjärta viljen vända om till HERREN, så skaffen bort ifrån eder
      de främmande gudarna och Astarterna, och rikten edra hjärtan
      till HERREN och tjänen honom allena, så skall han rädda eder
      ifrån filistéernas hand.»
      >1 Mos. 35,2. 5 Mos. 6,4 f. Jos. 24,23. Matt. 4,10. Luk. 4,8.
  4.  Då skaffade Israels barn bort Baalerna och Astarterna och
      tjänade HERREN allena.
      >Dom. 10,16.

  5.  Och Samuel sade: »Församlen hela Israel i Mispa, så vill jag där
      bedja till HERREN för eder.»
      >Dom. 20,1. 1 Sam. 10,l7.
  6.  Då församlade de sig i Mispa och öste upp vatten och göto ut det
      in.  för HERREN och fastade den dagen; och de sade där: »Vi hava
      syndat mot HERREN.»  Och Samuel dömde Israels barn i Mispa.
      >Klag.2,19.

  7.  Men när filistéerna hörde att Israels barn hade församlat sig i
      Mispa, drogo filistéernas hövdingar ditupp mot Israel.  Då
      Israels barn hörde detta, blevo de förskräckta för filistéerna.
  8.  Och Israels barn sade till Samuel: »Hör icke upp att ropa för
      oss till HERREN, vår Gud, att han må frälsa oss ifrån
      filistéernas hand.»
      >Syr. 46,16.
  9.  Då tog Samuel ett dilamm och offrade det såsom ett heloffer,
      till brännoffer åt HERREN; och Samuel ropade till HERREN för
      Israel, och HERREN bönhörde honom.
 10.  Under det att Samuel offrade brännoffret, ryckte nämligen
      filistéerna fram till strid mot Israel; men HERREN lät ett
      starkt tordön dundra över filistéerna på den dagen och
      förvirrade dem, så att de blevo slagna av Israel.
      >Jos. 1O,10. 1 Sam. 2,10. 2 Sam. 22,14.
 11.  Och Israels män drogo ut från Mispa och förföljde filistéerna
      och nedgjorde dem, under det att de förföljde dem ända till
      trakten nedanför Bet-Kar.
 12.  Då tog Samuel en sten och reste den mellan Mispa och Sen och gav
      den namnet Eben-Haeser[1], i det han sade: »Allt härintill har
      HERREN hjälpt oss.»
      >1 Sam. 4,2.

 13.  Så blevo filistéerna kuvade och kommo icke mer in i Israels land
      Och HERRENS hand var emot filistéerna, så länge Samuel levde.
 14.  Och de städer som filistéerna hade tagit från Israel kommo
      tillbaka till Israel, allasammans, från Ekron ända till Gat; och
      det tillhörande området tog Israel också igen ifrån
      filistéerna.  Och mellan Israel och amoréerna blev fred.
 15.  Och Samuel var domare i Israel, så länge han levde.
 16.  Vart år färdades han omkring till Betel, Gilgal och Mispa; och
      han dömde Israel på alla dessa platser.
 17.  Sedan plägade han vända tillbaka till Rama, ty där var hans hem,
      och där dömde han eljest Israel där byggde han ock ett altare åt
      HERREN.

[1]  D. ä. hjälpstenen.
*09/08 Första Samuelsboken, 8 Kapitlet
                   Första Samuelsboken, 8 Kapitlet

               Samuels söner.  Israels barns önskan att
                            få en konung.

  1.  Men när Samuel blev gammal, satte han sina söner till domare
      över Israel
  2.  Hans förstfödde son hette Joel, och hans andre son Abia; de hade
      sitt domarsäte i Beer-Seba.
      >1 Krön. 6,28.
  3.  Men hans söner vandrade icke på hans väg, utan veko av därifrån
      och sökte orätt vinning; de togo mutor och vrängde rätten.
      >2 Mos. 23,8. 5 Mos. 16,19. 24,17.

  4.  Då församlade sig alla de äldste i Israel och kommo till Samuel
      i Rama.
      >1 Sam. 7,17.
  5.  Och de sade till honom: »Du är ju nu gammal, och dina söner
      vandra icke på dina vägar.  Så sätt nu en konung över oss till
      att döma oss, såsom alla andra folk hava.»
      >5 Mos. 17,14 f. Hos. 13,10 f. Apg. 13,21.
  6.  Men det misshagade Samuel, detta att de sade då: »Giv oss en
      konung, for att han må döma oss.»  Och Samuel bad till HERREN.
      >1 Sam. 12,l7.
  7.  Då sade HERREN till Samuel »Lyssna till folkets ord, och gör
      allt vad de begära av dig; ty det är icke dig de hava förkastat,
      nej, mig hava de förkastat, i det de icke vilja att jag skall
      vara konung över dem.
      >1 Sam. 10,l9. Hos. 8,4.
  8.  Såsom de alltid hava gjort, från den dag då jag förde dem upp ur
      Egypten ända till denna dag, i det att de hava övergivit mig och
      tjänat andra gudar, så göra de nu ock mot dig.
  9.  Så lyssna nu till deras ord.  Dock må du högtidligt varna dem och
      förkunna för dem den konungs rätt, som kommer att regera över
      dem.»
      >5 Mos. 17,14 f.

 10.  Och Samuel sade till folket, som hade begärt en konung av honom,
      allt vad HERREN hade talat.
 11.  Han sade: »Detta bliver den konungs rätt, som kommer att regera
      över eder: Edra söner skall han taga och skall sätta dem på sina
      vagnar och hästar, till sin tjänst, eller ock skola de nödgas
      löpa framför hans vagnar.
      >2 Sam. 15,1.
 12.  Andra av dem skall han taga och sätta till sina över- och
      underhövitsmän, och andra skola nödgas plöja hans åkerjord och
      inbärga hans skörd och förfärdiga hans krigsredskap och hans
      vagnsredskap.
 13.  Edra döttrar skall han taga till salvoberederskor, kokerskor och
      bagerskor.
 14.  Edra bästa åkrar, vingårdar och olivplanteringar skall han taga
      och skall giva dem åt sina tjänare;
 15.  och han skall taga tionde av edra sädesfält och edra vingårdar
      och giva åt sina hovmän och tjänare.
 16.  Därtill skall han taga edra tjänare och edra tjänarinnor och
      edra bästa ynglingar, så ock edra åsnor, och bruka dem för sitt
      behov.
 17.  Av eder småboskap skall han taga tionde, och I skolen vara hans
      trälar.
 18.  När I då ropen om hjälp för dem konungs skull som I själva haven
      utvalt åt eder, då skall HERREN icke svara eder.

 19.  Men folket ville icke lyssna till Samuels ord, utan sade: »Nej,
      en konung måste vi hava över oss.»
 20.  Vi vilja bliva lika alla andra folk; vi vilja hava en konung som
      dömer oss, och som drager ut i spetsen för oss till att föra
      våra krig.»
 21.  Då nu Samuel hörde allt detta som folket sade, framförde han det
      till HERREN.
 22.  Men HERREN sade till Samuel: »Lyssna till deras ord, och sätt en
      konung över dem.»  Då sade Samuel till Israels män: »Gån hem, var
      och en till sin stad.»
*09/09 Första Samuelsboken, 9 Kapitlet
                   Första Samuelsboken, 9 Kapitlet

                Saul utses av Herren till konung genom
                               Samuel.

  1.  I Benjamin levde en man som hette Kis, son till Abiel, son till
      Seror, son till Bekorat, son till Afia, son till en benjaminit;
      och han var en rik man.
      >1 Sam. 14,61.
  2.  Han hade en son som hette Saul, en ståtlig och fager man; bland
      Israels barn fanns ingen man som var fagrare än han; han var
      huvudet högre än allt folket.
  3.  Nu hade Kis', Sauls faders, åsninnor kommit bort för honom;
      därför sade Kis till sin son Saul: »Tag med dig en av tjänarna
      och stå upp och gå åstad och sök efter åsninnorna.»
  4.  Då gick han genom Efraims bergsbygd och därefter genom
      Salisalandet; men de funno dem icke.  Så gingo de genom
      Saalimslandet, men där voro de icke; sedan gick han genom
      Benjamins land, men de funno dem icke heller där.
  5.  När de så hade kommit in i Sufs land, sade Saul till tjänaren
      som han hade med sig: »Kom, låt oss gå hem igen; min fader kunde
      eljest, stället för att tänka på åsninnorna, bliva orolig för
      vår skull.»
  6.  Men han svarade honom: »Se, i denna stad finnes en gudsman; han
      är en ansedd man; allt vad han säger, det sker.  Låt oss nu gå
      dit; måhända kan han säga oss något om den färd vi hava
      företagit oss.»
  7.  Då sade Saul till sin tjänare: »Men om vi gå dit, vad skola vi
      då taga med oss åt mannen?  Brödet är ju slut i våra ränslar, och
      vi hava icke heller någon annan gåva att taga med oss åt
      gudsmannen.  Eller vad hava vi väl?»
      >1 Kon. 14,3. 2 Kon. 4,42.
  8.  Tjänaren svarade Saul ännu en gång och sade: »Se, här har jag i
      min ägo en fjärdedels sikel silver; den vill jag giva åt
      gudsmannen, för att han må säga oss vilken väg vi böra gå.»
  9.  (Fordom sade man så i Israel, när man gick för att fråga Gud:
      »Kom, låt oss gå till siaren.»  Ty den som man nu kallar profet
      kallade man fordom siare.)
      >4 Mos. 12,6.
 10.  Saul sade till sin tjänare: »Ditt förslag är gott; kom, låt oss
      gå.»  Så gingo de till staden där gudsmannen fanns.

 11.  När de nu gingo uppför höjden där staden låg, träffade de några
      flickor som hade gått ut för att hämta vatten; dem frågade de:
      »Är siaren här?»
 12.  De svarade dem och sade: »Ja, helt nära.  Skynda dig nu, ty han
      har i dag kommit till staden; folket firar nämligen i dag en
      offerfest på offerhöjden.
 13.  Om I nu gån in i staden, träffen I honom, innan han går upp på
      höjden till måltiden, ty folket äter icke, förrän han
      kommer.  Han skall välsigna offret; först sedan begynna de
      inbjudna att äta.  Gån därför nu ditupp, ty just nu kunnen I
      träffa honom.»
 14.  Så gingo de upp till staden.  Och just när de kommo in i staden,
      mötte de Samuel, som var stadd på väg upp till offerhöjden.

 15.  Men dagen innan Saul kom hade HERREN uppenbarat för Samuel och
      sagt:
 16.  »I morgon vid denna tid skall jag sända till dig en man från
      Benjamins land, och honom skall du smörja till furste över mitt
      folk Israel; han skall frälsa mitt folk ifrån filistéernas
      hand.  Ty jag har sett till mitt folk, eftersom deras rop har
      kommit till mig.»
      >2 Mos. 3,9.
 17.  När nu Samuel fick se Saul, gav HERREN honom den uppenbarelsen:
      »Se där är den man om vilken jag sade till dig: Denne skall
      styra mitt folk.»

 18.  Men Saul gick fram till Samuel i porten och sade: »Säg mig var
      siaren bor.»
 19.  Samuel svarade Saul och sade: »Jag är siaren.  Gå före mig upp på
      offerhöjden, ty I skolen äta där med mig i dag.  Men i morgon
      vill jag låta dig gå; och om allt vad du har på hjärtat vill jag
      giva dig besked.
 20.  Och vad angår åsninnorna, som nu i tre dagar hava varit borta
      för dig, skall du icke bekymra dig för dem, ty de äro
      återfunna.  Vem tillhör för övrigt allt vad härligt är i Israel,
      om icke dig och hela din faders hus?»
 21.  Saul svarade och sade: »Jag är ju en benjaminit, från en av de
      minsta stammarna i Israel, och min släkt är ju den ringaste
      bland alla släkter i Benjamins stammar.  Varför talar du då till
      mig på det sättet?»
 22.  Men Samuel tog Saul och hans tjänare och förde dem upp i salen
      och gav dem plats överst bland de inbjudna, vilka voro vid pass
      trettio män.
 23.  Och Samuel sade till kocken: »Giv hit det stycke som jag gav
      dig, och som jag sade att du skulle förvara hos dig.»
 24.  Då tog kocken fram lårstycket med vad därtill hörde, och satte
      det fram för Saul; och Samuel sade: »Se, här sättes nu fram för
      dig det som har blivit sparat; ät därav.  Ty just för denna stund
      blev det undanlagt åt dig, då när jag sade att jag hade inbjudit
      folket.»  Så åt Saul den dagen med Samuel.

 25.  Därefter gingo de ned från offerhöjden och in i staden.  Sedan
      samtalade han med Saul uppe på taket.
 26.  Men bittida följande dag, när morgonrodnaden gick upp, ropade
      Samuel uppåt taket till Saul och sade: »Stå upp, så vill jag
      ledsaga dig till vägs.»  Då stod Saul upp, och de gingo båda
      åstad, han och Samuel.
      >5 Mos. 22,8.
 27.  När de så voro på väg ned mot ändan av staden, sade Samuel till
      Saul: »Säg till tjänaren att han skall gå före oss» -- och han
      fick gå -- »men du själv må nu stanna här, så vill jag låta dig
      höra vad Gud har talat.»
*09/10 Första Samuelsboken, 10 Kapitlet
                   Första Samuelsboken, 10 Kapitlet

                  Saul smord till konung av Samuel.
                        Konungavalet i Mispa.

  1.  Och Samuel tog sin oljeflaska och göt olja på hans huvud och
      kysste honom och sade: »Se, HERREN har smort dig till furste
      över sin arvedel.
      >5 Mos. 9,26. 32,9.
  2.  När du nu går ifrån mig, skall du invid Rakels grav, vid
      Benjamins gräns, vid Selsa, träffa två män; dessa skola säga
      till dig: 'Åsninnorna som du gick åstad att söka äro återfunna;
      din fader tänker därför icke mer på åsninnorna, men han är
      orolig för eder skull och säger: Vad skall jag göra för att
      finna min son?'
      >1 Mos. 35,19. 1 Sam. 9,5.
  3.  Och när du har gått därifrån ett stycke fram och kommit till
      Tabors terebint skall du där möta tre män som äro på väg upp
      till Gud i Betel.  En bär tre killingar, en bar tre brödkakor,
      och en bär en vinlägel.
  4.  Dessa skola hälsa dig och giv dig två bröd, och du skall taga
      emot vad de giva.
  5.  Sedan kommer du till Guds Gibea, där filistéernas fogdar
      äro.  Och när du kommer dit in i staden, skall du träffa på en
      skara profeter, som komma ned från offerhöjden där, med
      psaltare, puka, flöjt och harpa före sig, under det att de
      själva äro i profetisk hänryckning.
  6.  Och HERRENS Ande skall komma över dig, så att också du fattas av
      hänryckning likasom de; och du skall då bliva förvandlad till en
      annan människa.
  7.  När du nu ser att dessa tecken inträffa, då må du göra vad
      tillfället giver vid handen, ty Gud är med dig.
  8.  Sedan må du gå ned före mig till Gilgal, så skall jag komma
      ditned till dig, för att offra brännoffer och tackoffer; sju
      dagar skall du vänta till dess jag kommer till dig och förkunnar
      för dig vad du skall göra.
      >1 Sam. 13,8.

  9.  I det han nu vände sig om för att gå ifrån Samuel, förvandlade
      Gud hans sinne och gav honom ett annat hjärta; och alla dessa
      tecken inträffade samma dag.
 10.  När de kommo till Gibea, mötte honom där en skara profeter; då
      kom Guds Ande över honom, så att han, mitt ibland dem, själv
      fattades av profetisk hänryckning.
 11.  Då nu alla som förut kände honom fingo se honom vara i
      hänryckning likasom profeterna, sade folket sinsemellan: »Vad
      har skett med Kis' son?  Är ock Saul bland profeterna?»
 12.  Men en av männen därifrån svarade och sade: »Vem är då dessas
      fader?»  -- Härav uppkom ordspråket: »Är ock Saul bland
      profeterna?»
      >1 Sam. 19,24.

 13.  Men när hans profetiska hänryckning hade upphört, gick han upp
      på offerhöjden.
 14.  Då frågade Sauls farbroder honom och hans tjänare: »Var haven I
      varit?»  Han svarade: »Borta för att söka åsninnorna.  Men när vi
      sågo att de ingenstädes voro att finna, gingo vi till Samuel.»
      >1 Sam. 14,50.
 15.  Då sade Sauls farbroder: »Tala om for mig vad Samuel sade till
      eder.»
 16.  Saul svarade sin farbroder: »Han omtalade för oss att åsninnorna
      voro återfunna.»  Men vad Samuel hade sagt om konungadömet
      omtalade han icke för honom.

 17.  Därefter kallade Samuel folket tillsammans till HERREN, i Mispa.
 18.  Och han sade till Israels barn: »Så säger HERREN, Israels Gud:
      Jag har fört Israel upp ur Egypten, och jag räddade eder icke
      allenast undan Egypten, utan ock undan alla andra konungadömen
      som förtryckte eder.
 19.  Men nu haven I förkastat eder Gud, som själv frälste eder ur
      alla edra olyckor och trångmål, och haven sagt till honom: 'Sätt
      en konung över oss.'  Så träden nu fram inför HERREN efter edra
      stammar och edra ätter.»
      >1 Sam. 8,7,19 f. l2,12.
 20.  Därpå lät Samuel alla Israels stammar gå fram; då träffades
      Benjamin stam av lotten.
      >Jos. 7,14.
 21.  När han sedan lät Benjamins stam gå fram efter dess släkter,
      träffade Matris släkt av lotten; därpå träffades Saul, Kis' son,
      av lotten, men när de då sökte efter honom, stod han icke att
      finna.
 22.  Då frågade de HERREN ännu en gång: »Har någon mer kommit hit?
      HERREN svarade: »Han har gömt sig bland trossen.»
 23.  Då skyndade de dit och hämtad honom därifrån, och när han nu
      trädde fram bland folket, var han huvudet högre än allt folket.
      >1 Sam. 9,2.
 24.  Och Samuel sade till allt folket: »Här sen I nu den som HERREN
      har utvalt; ingen är honom lik bland allt folket.»  Då jublade
      allt folket och ropade: »Leve konungen!»
      >1 Kon. 1,25,39 2 Kon. 11,12.

 25.  Och Samuel kungjorde för folket konungadömets rätt och tecknade
      upp den i en bok och lade ned den inför HERREN.  Sedan lät Samuel
      allt folket gå hem, var och en till sitt.
      >5 Mos. 17,14 f. 1 Sam. 8,11 f.
 26.  Också Saul gick hem till Gibea; och honom följde en härskara av
      män vilkas hjärtan Gud hade rört.
 27.  Men några onda män sade: »Vad hjälp skulle denne kunna giva
      oss?»  Och de föraktade honom och buro icke fram skänker till
      honom.  Men han låtsade som om han icke märkte det.
      >2 Krön. 17,5.
*09/11 Första Samuelsboken, 11 Kapitlet
                   Första Samuelsboken, 11 Kapitlet

               Saul besegrar ammoniterna.  Han får sitt
                         konungadöme förnyat.

  1.  Och ammoniten Nahas drog upp och belägrade Jabes i Gilead.  Då
      sade alla män i Jabes till Nahas: »Slut fördrag med oss, så
      vilja vi bliva dig underdåniga.»
  2.  Men ammoniten Nahas svarade dem: »På det villkoret vill jag
      sluta fördrag med eder, att jag får sticka ut högra ögat på eder
      alla och därmed tillfoga hela Israel smälek.»
  3.  De äldste i Jabes sade till honom: »Giv oss sju dagars uppskov,
      så att vi kunna skicka sändebud över hela Israels land; om då
      ingen vill hjälpa oss, så skola vi giva oss åt dig.»

  4.  Så kommo nu sändebuden till Sauls Gibea och omtalade detta för
      folket.  Då brast allt folket ut i gråt.
  5.  Men just då kom Saul gående bakom sina oxar från åkern.  Och Saul
      frågade: »Vad fattas folket, eftersom de gråta?»  Och de
      förtäljde för honom vad mannen från Jabes hade sagt.
  6.  Då kom Guds Ande över Saul, när han hörde detta, och hans vrede
      upptändes högeligen.
      >Dom. 14,6. 1 Sam. 10,10
  7.  Och han tog ett par oxar och styckade dem och sände styckena
      omkring över hela Israels land med sändebuden och lät säga: »Den
      som icke drager ut efter Saul och Samuel, med hans oxar skall så
      göras.»  Då föll en förskräckelse ifrån HERREN över folket, så
      att de drogo ut såsom en man.
      >Dom. 20,1.
  8.  Och han mönstrade dem i Besek, och Israels barn utgjorde då tre
      hundra tusen, och Juda män trettio tusen.

  9.  Och de sade till sändebuden som hade kommit: »Så skolen I säga
      till männen i Jabes i Gilead: I morgon skolen I få hjälp, när
      solen bränner som hetast.»  Och sändebuden kommo och förkunnade
      detta för männen i Jabes; och dessa blevo glada däröver.
 10.  Nu läto männen i Jabes säga: »I morgon vilja vi giva oss åt
      eder, och I mån då göra med oss vadhelst I finnen för gott.»
 11.  Dagen därefter fördelade Saul folket i tre hopar; och de trängde
      in i lägret vid morgonväkten och nedgjorde ammoniterna, och
      upphörde först när det var som hetast på dagen.  Och de som kommo
      undan blevo så kringspridda, att icke två av dem kommo undan
      tillsammans.
 12.  Då sade folket till Samuel: »Vilka voro de som sade: 'Skulle
      Saul bliva konung över oss!'  Given hit dessa män, så att vi få
      döda dem.»
      >1 Sam. 10,27.
 13.  Men Saul sade: »På denna dag skall ingen dödas, ty i dag har
      HERREN givit seger åt Israel.»
      >2 Sam. 19,22.

 14.  Och Samuel sade till folket: »Kom, låt oss gå till Gilgal och
      där förnya konungadömet.»
 15.  Då gick allt folket till Gilgal och gjorde Saul till konung där,
      inför HERRENS ansikte, i Gilgal; och de offrade där tackoffer
      inför HERRENS ansikte.  Och Saul och alla Israels män voro där
      uppfyllda av glädje.
*09/12 Första Samuelsboken, 12 Kapitlet
                   Första Samuelsboken, 12 Kapitlet

                  Samuel avlägger räkenskap för sin
                  förvaltning och talar till folket.

  1.  Och Samuel sade till hela Israel: »Se, jag har lyssnat till edra
      ord och gjort allt vad I haven begärt av mig; jag har satt en
      konung över eder.
      >1 Sam 8,7,22.
  2.  Nu är det eder konung som skall vara eder ledare, nu då jag är
      gammal och grå; I haven ju redan mina söner ibland
      eder.  Hittills är det jag som har varit eder ledare, från min
      ungdom ända till denna dag.
  3.  Se har står jag, vittnen nu mot mig inför HERREN och inför hans
      smorde.  Har jag tagit någons oxe, eller har jag tagit någons
      åsna?  Har jag förtryckt någon eller övat våld mot någon?  Har
      jag tagit mutor av någon, för att jag skulle se genom fingrarna
      med honom?  Jag vill då giva eder ersättning därför.»
      >Syr. 46,19. Apg. 20,33.
  4.  De svarade: »Du har icke förtryckt oss, du har icke övat våld
      mot oss; och från ingen människa har du tagit något.»
  5.  Då sade han till dem: »HERREN vare vittne mot -- eder, och hans
      smorde vare ock vittne denna dag, att I icke haven funnit något
      i min hand.»  De svarade: »Ja, vare det så.»

  6.  Samuel sade till folket: »Ja, HERREN vare vittne, han som lät
      Mose och Aron uppstå och förde edra fäder upp ur Egyptens land.
  7.  Så träden nu fram, för att jag må gå till rätta med eder inför
      HERREN angående allt gott som HERREN i sin rättfärdighet har
      gjort mot eder och mot edra fäder.
  8.  När Jakob hade kommit fram till Egypten, ropade edra fäder till
      HERREN, och HERREN sände Mose och Aron, som förde edra fäder ut
      ur Egypten och läto dem bosätta sig här i landet.
      >1 Mos. 46,6. 2 Mos. 2,23 f. 3,9 f. 4,14f. Jos.24,5.
  9.  Men när de glömde HERREN, sin Gud, sålde han dem i Siseras hand,
      härhövitsmannens i Hasor, och i filistéernas hand och i Moabs
      konungs hand, och dessa stridde mot dem.
      >Dom. 3,12 f.4,1 f. 10,6 f. 13,1. Ps. 44,13.
 10.  Men då ropade till HERREN och sade: 'Vi hava syndat, ty vi hava
      övergivit HERREN och tjänat Baalerna och Astarterna; men rädda
      oss nu från våra fienders hand, så vilja vi tjäna dig.'
      >Dom. 10,10.
 11.  Då sände HERREN Jerubbaal och Bedan och Jefta och Samuel och
      räddade eder från edra fienders hand runt omkring, så att I
      fingen bo i trygghet.
      >Dom. 6,11 f. 11,1 f. 1 Sam. 7,5 f., 7 f.
 12.  Men när I sågen att Nahas, Ammons barns konung, kom emot eder,
      saden I till mig: 'Nej, en konung måste regera över oss', fastän
      det är HERREN, eder Gud, som är eder konung.
      >1 Sam. 8,5 f., 19 f.
 13.  Och se, här är nu den konung I haven utvalt, den som I haven
      begärt; se, HERREN har satt en konung över eder.
      >1 Sam. 10,19.
 14.  Allenast man I nu frukta HERREN och tjäna honom och höra hans
      röst och icke vara gensträviga mot HERRENS befallning.  Ja, både
      I och den konung som regerar över eder mån följa HERREN, eder
      Gud.
 15.  Men om I icke hören HERRENS röst, utan ären gensträviga mot
      HERRENS befallning, då skall HERRENS hand drabba eder likasom
      edra fäder.
 16.  Träden nu ock fram och sen det stora under som HERREN skall göra
      inför edra ögon.
 17.  Nu är ju tiden för veteskörden; men jag vill ropa till HERREN
      att han må låta det dundra och regna.  Så skolen I märka och se
      huru mycket ont I haven gjort i HERRENS ögon genom eder begäran
      att få en konung.»
      >1 Sam. 8,6.

 18.  Och Samuel ropade till HERREN, och HERREN lät det dundra och
      regna på den dagen.  Då betogs allt folket av stor fruktan för
      HERREN och för Samuel.
 19.  Och allt folket sade till Samuel: »Bed för dina tjänare till
      HERREN, din Gud, att vi icke må dö, eftersom vi till alla våra
      andra synder ock hava lagt det onda att vi hava begärt att få en
      konung.»
 20.  Samuel sade till folket: »Frukten icke.  Väl haven I gjort allt
      detta onda; men viken nu blott icke av ifrån HERREN, utan tjänen
      HERREN av allt edert hjärta.
      >5 Mos. 6,3.
 21.  Viken icke av; ty då följen I tomma avgudar, som varken kunna
      hjälpa eller rädda, eftersom de äro allenast tomhet.
      >Jes. 44,9 f.
 22.  Ty HERREN skall icke förskjuta sitt folk, för sitt stora namns
      skull, eftersom HERREN har behagat att göra eder till sitt
      folk.
      >Ps. 100,3.
 23.  Vare det ock fjärran ifrån mig att jag skulle så synda mot
      HERREN, att jag upphörde att bedja för eder!  Jag vill fastmer
      lära eder den goda och rätta vägen.
 24.  Allenast frukten HERREN och tjänen honom troget av allt edert
      hjärta.  Ty sen vilka stora ting han har gjort med eder!
 25.  Men om I gören vad ont är, så skolen både I och eder konung
      förgås.»
*09/13 Första Samuelsboken, 13 Kapitlet
                   Första Samuelsboken, 13 Kapitlet

                    Kriget mot filistéerna.  Sauls
                 egenmäktiga offer.  Israels betryck.

  1.  Saul hade varit konung ett år, och när han nu regerade över
      Israel på andra året,
  2.  utvalde han åt sig tre tusen män ur Israel.  Av dessa hade Saul
      själv hos sig två tusen i Mikmas och i Betels bergsbygd, och ett
      tusen hade Jonatan hos sig i Gibea i Benjamin.  Men det övriga
      folket hade han låtit gå hem, var och en till sin hydda.
  3.  Och Jonatan dräpte filistéernas fogde i Geba; och filistéerna
      fingo höra det.  Men Saul lät stöta i basun över hela landet och
      säga: »Detta må hebréerna höra.»
  4.  Så fick hela Israel höra omtalas att Saul hade dräpt
      filistéernas fogde, och att Israel därigenom hade blivit
      förhatligt för filistéerna.  Och folket bådades upp att följa
      Saul till Gilgal.
  5.  Under tiden hade filistéerna församlat sig för att strida mot
      Israel: trettio tusen vagnar och sex tusen ryttare, och fotfolk
      så talrikt som sanden på havets strand; och de drogo upp och
      lägrade sig vid Mikmas, öster om Bet-Aven.
  6.  Då nu israeliterna sågo sig vara i nöd, i det att folket svårt
      ansattes, gömde sig folket i grottor, i skogssnår och bland
      klippor, i fasta valv och i gropar.
  7.  Och somliga av hebréerna gingo över Jordan in i Gads och Gileads
      land.  Men Saul var ännu kvar i Gilgal; och allt folket följde
      honom med bävan.
  8.  När han nu hade väntat sju dagar, intill den tid Samuel hade
      bestämt men Samuel likväl icke kom till Gilgal, begynte folket
      skingra sig och gå ifrån honom.
      >1 Sam. 10,8.
  9.  Då sade Saul: »Fören fram till mig brännoffers- och
      tackoffersdjuren.»  Därpå frambar han brännoffret.
 10.  Men just när han hade slutat att frambära brännoffret, kom
      Samuel.  Då gick Saul honom till mötes för att hälsa honom.
 11.  Men Samuel sade: »Vad har du gjort!»  Saul svarade: »När jag såg
      att folket skingrade sig och gick ifrån mig, under det att du
      icke kom inom den bestämda tiden, fastän filistéerna voro
      församlade vid Mikmas,
 12.  då tänkte jag: Nu komma filistéerna hitned mot mig i Gilgal, och
      jag har ännu icke bönfallit inför HERREN.  Då tog jag mod till
      mig och offrade brännoffret.»
 13.  Samuel sade till Saul: »Du har handlat dåraktigt.  Du har icke
      hållit det bud HERREN, din Gud, har givit dig; eljest skulle
      HERREN hava befäst ditt konungadöme över Israel för evig tid.
 14.  Men nu skall ditt konungadöme icke bliva beståndande.  HERREN har
      sökt sig en man efter sitt hjärta, och honom har HERREN
      förordnat till furste över sitt folk, eftersom du icke har
      hållit vad HERREN bjöd dig.»
      >Ps. 89,20 f. Apg. 13,22.

 15.  Därefter stod Samuel upp och gick från Gilgal till Gibea i
      Benjamin.  Men Saul mönstrade det folk som fanns hos honom: vid
      pass sex hundra man.
 16.  Och Saul och hans son Jonatan stannade i Geba i Benjamin med det
      folk som fanns hos dem, under det att filistéerna hade lägrat
      sig vid Mikmas.
 17.  Och en härskara, delad i tre hopar, drog ut ur filistéernas läger
      för att härja: en hop tog vägen till Ofra i Sualslandet,
 18.  en hop tog vägen till Bet-Horon, och en hop tog vägen till det
      område som vetter åt Seboimsdalen, åt öknen till.

 19.  Ingen smed fanns då i hela Israels land, ty filistéerna fruktade
      att hebréerna skulle låta göra sig svärd eller spjut.
      >Dom. 5,8
 20.  Och så måste en israelit alltid begiva sig ned till filistéerna,
      om han ville låta vässa sin lie eller sin plogbill eller sin yxa
      eller sin skära,
 21.  när det hade blivit något fel med eggen på skärorna eller
      plogbillarna, eller med gafflarna eller yxorna, eller när
      oxpikarnas uddar behövde rätas.
 22.  Härav kom sig, att när striden skulle stå, ingen enda av Sauls
      och Jonatans folk hade ett svärd eller ett spjut; allenast Saul
      själv och hans son Jonatan hade sådana.

 23.  Men filistéerna läto en utpost rycka fram till passet vid
      Mikmas.
*09/14 Första Samuelsboken, 14 Kapitlet
                   Första Samuelsboken, 14 Kapitlet

                Jonatans tappra bedrift.  Filistéernas
                 nederlag.  Sauls obetänksamma förbud.
                  Hans strider med grannfolken.  Hans
                          släktförhållanden.

  1.  Så hände sig nu en dag att Jonatan, Sauls son, sade till sin
      vapendragare: »Kom, låt oss gå över till filistéernas utpost där
      på andra sidan.»  Men han omtalade det icke för sin fader.
  2.  Saul vistades då vid Gibeas gräns, under granatträdet i Migron,
      och folket som han hade hos sig utgjorde vid pass sex hundra
      man;
      >1 Sam. 13,15.
  3.  och Ahia, son till Ahitub, som var broder till I-Kabod, son till
      Pinehas, son till Eli, HERRENS präst i Silo, har då efoden.  Och
      folket visste icke om, att Jonatan hade gått bort.
      >1 Sam 4,19 f.
  4.  Men i passet, där Jonatan sökte gå över för att komma till
      filistéernas utpost, låg på vardera sidan en brant klippa; den
      ena hette Boses och den andra Sene.
      >1 Sam. 13,23.
  5.  Den ena klippan reste sig i norr, mitt emot Mikmas, den andra i
      söder, mitt emot Geba.
  6.  Och Jonatan sade till sin vapendragare: »Kom, låt oss gå över
      till dessa oomskurnas utpost, kanhända skall HERREN göra något
      för oss.  Ty intet hindrar HERREN att giva seger genom få
      likasåväl som genom många.»
      >Dom. 7,4, 7. 2 Krön. 14,11. 1 Mack. 3,18.
  7.  Hans vapendragare svarade honom: »Gör allt vad du har i sinnet.
      Gå du åstad; jag följer dig vart du vill.»
  8.  Då sade Jonatan: »Välan, vi skola gå över till männen där och
      laga så, att de få se oss.
  9.  Om de då säga till oss så: 'Stån stilla, till dess vi komma fram
      till eder', då skola vi stanna där vi äro och icke stiga upp
      till dem.
      >1 Mos. 24,12 f.
 10.  Om de däremot säga så: 'Kommen hitupp till oss', då skola vi
      stiga ditupp, ty då har HERREN givit dem i vår hand; detta skall
      för oss vara tecknet härtill.»
 11.  När nu de två hade blivit synliga för filistéernas utpost, sade
      filistéerna: »Se, hebréerna krypa ut ur hålen där de hava gömt
      sig.»
      >1 Sam. 13,6.
 12.  Därpå ropade utpostens manskap till Jonatan och hans
      vapendragare och sade: »Kommen hitupp till oss, så skola vi väl
      lära eder!»  Då sade Jonatan till sin vapendragare: »Följ mig
      ditupp, ty HERREN har givit dem i Israels hand.»
 13.  Och Jonatan klättrade på händer och fötter uppför, och hans
      vapendragare följde honom.  Och de föllo för Jonatan; och hans
      vapendragare gick efter honom och gav dem dödsstöten.
      >3 Mos. 26,7 f.
 14.  I det första anfallet nedgjorde så Jonatan och hans
      vapendragare vid pass tjugu män, på en sträcka av vid pass ett
      halvt plogland.
 15.  Då uppstod förskräckelse i lägret på fältet och bland allt
      folket; utposterna och de som hade gått ut för att härja grepos
      ock av förskräckelse.  Och marken darrade, så att en
      förskräckelse ifrån Gud uppstod.
      >1 Mos. 35,5. 2 Mos. 14,24 f. 1 Sam. 7,10. 13,16 f. Ps. 76,13.

 16.  Och Sauls väktare i Gibea i Benjamin fingo se att hopen var i
      upplösning, och att man sprang hit och dit.
 17.  Då sade Saul till folket som han hade hos sig: »Hållen mönstring
      och sen efter, vem som har gått ifrån oss.»  När de då höllo
      mönstring, funno de att Jonatan och hans vapendragare icke voro
      där.
 18.  Då sade Saul till Ahia: »För hit Guds ark.»  Ty Guds ark fanns på
      den tiden bland Israels barn.
      >1 Sam. 4,3 f.
 19.  Medan Saul ännu talade med prästen, tilltog larmet i
      filistéernas läger allt mer och mer.  Då sade Saul till prästen:
      »Låt det vara.»
 20.  Och Saul och allt det folk som han hade hos sig församlade sig
      och drogo till stridsplatsen; där fingo de se att den ene hade
      lyft sitt svärd mot den andre, så att en mycket stor förvirring
      hade uppstått.
      >Dom. 7,22. 2 Krön. 20,23.
 21.  Och de hebréer som sedan gammalt lydde under filistéerna, och
      som hade dragit hitupp med dem och voro här och där i lägret,
      dessa slöto sig nu ock till de israeliter som anfördes av Saul
      och Jonatan.
 22.  Och när de israeliter som hade gömt sig i Efraims bergsbygd
      hörde att filistéerna flydde, satte alla dessa också efter dem
      och deltogo i striden.
 23.  Så gav HERREN Israel seger på den dagen, och striden fortsattes
      ända bortom Bet-Aven.

 24.  När nu Israels män på den dagen voro hårt ansträngda, band Saul
      folket med följande ed: »Förbannad vare den man som förtär någon
      föda före aftonen, och innan jag har tagit hämnd på mina
      fiender.»  Så smakade då ingen av folket någon föda.
 25.  Och när de allasammans kommo in i skogsbygden, låg honung på
      marken.
 26.  Men när folket hade kommit in i skogsbygden och fått se den
      utflutna honungen, vågade dock ingen föra handen upp till
      munnen, ty folket fruktade för eden.
 27.  Jonatan däremot hade icke hört, när hans fader band folket med
      eden; därför räckte han ut staven som han hade i sin hand och
      doppade dess ända i honungskakan, och förde så handen till
      munnen; då kunde hans ögon åter se klart.
 28.  Men en man bland folket tog till orda och sade: »Din fader har
      bundit folket med en dyr ed och sagt: 'Förbannad vare den man
      som dag förtär någon föda.'»  Och folket var uttröttat.
 29.  Jonatan svarade: »Min fader har därmed dragit olycka över
      landet.  Sen huru klara mina ögon hava blivit, därför att jag
      smakade något litet av honungen här.
 30.  Huru mycket mer, om folket i dag hade fått äta sig mätta av
      bytet som de hade tagit från sina fiender -- huru mycket större
      skulle icke då filistéernas nederlag hava blivit!»
 31.  Emellertid slogo de filistéerna på den dagen och förföljde dem
      från Mikmas till Ajalon.  Och folket var mycket uttröttat.
 32.  Därför kastade sig folket över bytet och tog får, oxar och
      kalvar och slaktade dem på marken; och folket åt sedan köttet
      med blodet i.
 33.  När man berättade detta för Saul och sade: »Se, folket syndar
      mot HERREN genom att äta kött med blodet i», utropade han: »I
      haven handlat brottsligt.  Vältren nu fram till mig en stor
      sten.»
      >1 Mos. 9,4. 3 Mos. 3,17. 7,26 f. 17 10 f. 13 f. 19,26.
      >5 Mos. 12,16,23 f. 15,23.
 34.  Och Saul sade vidare: »Gån ut bland folket och sägen till dem
      'Var och en före fram till mig sin oxe och sitt får, och slakten
      dem här och äten; synden icke mot HERREN genom att äta köttet
      med blodet i.'»  Då förde allt folket, var och en med egen hand,
      om natten fram sina oxar och slaktade dem där.
 35.  Och Saul byggde ett altare åt HERREN; detta var det första
      altare som han byggde åt HERREN.

 36.  Och Saul sade: »Låt oss i natt draga ned och förfölja
      filistéerna och anställa plundring bland dem, ända till dess det
      bliver dager i morgon, och låt oss laga så, att ingen av dem
      bliver kvar.»  De svarade: »Gör allt vad dig täckes.»  Men prästen
      sade: »Låt oss träda fram hit till Gud.»
 37.  Då frågade Saul Gud: »Skall jag draga ned och förfölja
      filistéerna?  Vill du då giva dem i Israels hand?»  Men han gav
      honom intet svar den dagen.
      >1 Sam. 28,6.
 38.  Då sade Saul: »Kommen hitfram, alla I folkets förnämsta män, för
      att I mån få veta och se vari den synd består, som i dag har
      blivit begången.
 39.  Ty så sant HERREN lever, han som har givit Israel seger: om den
      ock vore begången av min son Jonatan, skall han döden dö.»  Men
      ingen bland allt folket svarade honom.
 40.  Då sade han till hela Israel: »Ställen I eder på ena sidan, så
      vill jag med min son Jonatan ställa mig på andra sidan.»  Folket
      svarade Saul: »Gör vad dig täckes.»
 41.  Och Saul sade till HERREN, »Israels Gud: »Låt sanningen komma i
      dagen.»  Då träffades Jonatan och Saul av lotten, och folket gick
      fritt.
      >Jos. 7,14 f. Jon. 1,7.
 42.  Saul sade: »Kasten lott mellan mig och min son Jonatan.»  Då
      träffades Jonatan av lotten.
 43.  Saul sade till Jonatan: »Omtala för mig vad du har gjort.»  Då
      omtalade Jonatan det för honom och sade: »Med ändan av staven
      som jag hade i min hand tog jag litet honung och smakade därpå
      -- och så skall jag nu dö!»
 44.  Saul svarade: »Ja, Gud straffe mig nu och framgent: du måste
      döden dö, Jonatan.»
 45.  Men folket sade till Saul: »Skulle Jonatan dö, han som har
      förskaffat Israel denna stora seger?  Bort det!  Så sant HERREN
      lever, icke ett hår från hans huvud skall falla till jorden; ty
      med Guds hjälp har han i dag utfört detta.»  Och folket köpte
      Jonatan fri ifrån döden.
 46.  Och Saul drog hem, utan att vidare förfölja filistéerna;
      filistéerna begåvo sig ock hem till sitt.

 47.  När Saul nu hade tagit konungadömet över Israel i besittning,
      förde han krig mot alla sina fiender runt omkring: mot Moab, mot
      Ammons barn, mot Edom, mot konungarna i Soba och mot
      filistéerna; och vart han vände sig tuktade han dem.
 48.  Han gjorde mäktiga ting och slog Amalek och räddade så Israel
      från dess plundrares hand.
 49.  Sauls söner voro Jonatan, Jisvi och Malki-Sua; och av hans båda
      döttrar hette den äldre Merab och den yngre Mikal.
      >1 Sam. 31,2. 1 Krön. 8,33. 9,39.
 50.  Sauls hustru hette Ahinoam, Ahimaas' dotter.  Hans härhövitsman
      hette Abiner, son till Ner, som var Sauls farbroder.
 51.  Ty Kis, Sauls fader, och Ner, Abners fader, voro söner till
      Abiel.
      >1 Sam. 9,1

 52.  Men kriget mot filistéerna pågick häftigt, så länge Saul
      levde.  Och varhelst Saul såg någon rask och krigsduglig man tog
      han honom i sin tjänst.
*09/15 Första Samuelsboken, 15 Kapitlet
                   Första Samuelsboken, 15 Kapitlet

                 Sauls seger över amalekiterna.  Hans
                ohörsamhet och förkastelse.  Samuel och
                                Agag.

  1.  Men Samuel sade till Saul: »Det var mig HERREN sände att smörja
      dig till konung över sitt folk Israel.  Så hör nu HERRENS ord.
      >1 Sam. 9,15 f. 10,1.
  2.  Så säger HERREN Sebaot: Jag vill hemsöka Amalek för det som han
      gjorde mot Israel, att han lade sig i vägen för honom, när han
      drog upp ur Egypten.
      >2 Mos. 17,8 f. 5 Mos. 25,17 f.
  3.  Så drag nu åstad och slå amalekiterna och giv dem till spillo,
      med allt vad de hava, och skona dem icke, utan döda både män och
      kvinnor, både barn och spenabarn, både fäkreatur och får, både
      kameler och åsnor.»
  4.  Då bådade Saul upp folket och mönstrade dem i Telaim: två hundra
      tusen man fotfolk, och dessutom tio tusen man från Juda.

  5.  När Saul sedan kom till Amaleks stad, lade han ett bakhåll i
      dalen.
  6.  Men till kainéerna lät Saul säga: »Skiljen eder från
      amalekiterna och dragen ned, för att jag icke må utrota eder
      tillsammans med dem.  I bevisaden ju barmhärtighet mot alla
      Israels barn, när de drogo ut ur Egypten.»  Då skilde sig
      kainéerna från amalekiterna.
      >4 Mos. 10,29. 24,21. Dom. 1,16. 4,11.
  7.  Och Saul slog amalekiterna och förföljde dem från Havila fram
      emot Sur, som ligger öster om Egypten.
      >1 Mos. 25,18.
  8.  Och han tog Agag, Amaleks konung, levande till fånga, och allt
      folket gav han till spillo, och han slog dem med
      svärdsegg.
      >4 Mos. 24,7.
  9.  Men Saul och folket skonade Agag, så ock det bästa och det näst
      bästa av får och fäkreatur jämte lammen, korteligen, allt som
      var av värde; sådant ville de icke giva till spillo.  All boskap
      däremot, som var dålig och mager, gåvo de till spillo.

 10.  Då kom HERRENS ord till Samuel; han sade:
 11.  »Jag ångrar att jag har gjort Saul till konung, ty han har vänt
      sig bort ifrån mig och icke fullgjort mina befallningar.»  Detta
      gick Samuel hårt till sinnes, och han ropade till HERREN hela
      den natten.
      >1 Mos. 6,6 f.
 12.  Och bittida om morgonen stod Samuel upp och gick för att möta
      Saul.  Då blev det berättat för Samuel att Saul hade kommit till
      Karmel och där rest åt sig en minnesstod, och att han sedan hade
      vänt om och dragit därifrån ned till Gilgal.
 13.  När nu Samuel kom till Saul, sade Saul till honom: »Välsignad
      vare du av HERREN.  Jag har nu fullgjort HERRENS befallning.»
 14.  Men Samuel sade: »Vad är det då för ett läte av får som ljuder i
      mina öron, och vad är det för ett läte av fäkreatur som jag
      hör?»
 15.  Saul svarade: »Från amalekiterna hava de fört dem med sig, ty
      folket skonade det bästa av fåren och fäkreaturen för att offra
      det åt HERREN, din Gud; men det övriga hava vi givit till
      spillo.»
 16.  Då sade Samuel till Saul: »Håll nu upp, så vill jag förkunna för
      dig vad HERREN i natt har talat till mig.  Han sade till honom:
      »Tala.»
 17.  Samuel sade: »Se, fastän du var ringa i dina egna ögon, har du
      blivit ett huvud för Israels stammar, ty HERREN smorde dig till
      konung över Israel.
      >1 Sam. 9,21. 10,1
 18.  Och HERREN sände dig åstad och sade: 'Gå och giv till spillo
      amalekiterna, de syndarna, och strid mot dem, till dess att du
      har förgjort dem.'
 19.  Varför har du då icke hört HERRENS röst, utan kastat dig över
      bytet och gjort vad ont är i HERRENS ögon?»
 20.  Saul svarade Samuel: »Jag har ju hört HERRENS röst och gått den
      väg på vilken HERREN har sänt mig.  Jag har fört hit Agag,
      Amaleks konung, och givit Amalek till spillo.
 21.  Men folket tog av bytet far och fäkreatur, det bästa av det
      tillspillogivna, för att offra det åt HERREN din Gud, i Gilgal.»
 22.  Då sade Samuel: »Menar du att HERREN har samma behag till
      brännoffer och slaktoffer som därtill att man hör HERRENS röst?
        Nej, lydnad är bättre än offer,
        och hörsamhet bättre än det feta av vädurar.
      >Pred. 4,l7. Hos. 6,6. Syr. 35,1 f. Matt. 9,13. 12,7.
 23.    Ty gensträvighet är trolldomssynd,
        och motspänstighet är avguderi och husgudsdyrkan.

      Eftersom du har förkastat HERRENS ord, har han ock förkastat
      dig, och du skall icke längre vara konung.»
      >Hos. 4,6.
 24.  Saul sade till Samuel: »Jag har syndat därmed att jag har
      överträtt HERRENS befallning och handlat emot dina ord; ty jag
      fruktade för folket och lyssnade till deras ord.
 25.  Men förlåt mig nu min synd, och vänd tillbaka med mig, så att
      jag får tillbedja HERREN.»
 26.  Samuel sade till Saul: »Jag vänder icke tillbaka med dig; ty då
      du har förkastat HERRENS ord, har HERREN ock förkastat dig, så
      att du icke längre får vara konung över Israel.»
      >1 Sam. 16,1.
 27.  När nu Samuel vände sig om för att gå, fattade han i hörnet på
      hans mantel, och den rycktes sönder.
 28.  Och Samuel sade till honom: »HERREN har i dag ryckt Israels
      konungarike från dig och givit det åt en annan, som är bättre än
      du.
      >1 Sam. 28,17.
 29.  Och den Härlige i Israel ljuger icke och ångrar sig icke; ty han
      är icke en människa, så att han skulle kunna ångra sig.»
      >4 Mos. 23,19. Ps. 33,4.
 30.  Han svarade: »Jag har syndat; men bevisa mig dock nu den äran
      inför de äldste i mitt folk och inför Israel, att du vänder
      tillbaka med mig, så att jag får tillbedja HERREN, din Gud.»
 31.  Då vände Samuel tillbaka och följde med Saul; och Saul tillbad
      HERREN.

 32.  Och Samuel sade: »Fören fram till mig Agag, Amaleks konung.»  Då
      gick Agag med glatt mod fram till honom.  Och Agag sade: »Välan,
      snart är dödens bitterhet överstånden.»
 33.  Men Samuel sade: »Såsom ditt svärd har gjort kvinnor barnlösa så
      skall ock din moder bliva barnlös framför andra kvinnor.»  Därpå
      högg Samuel Agag i stycken inför HERREN, i Gilgal.
 34.  Sedan begav sig Samuel till Rama; men Saul drog upp till sitt
      hem i Sauls Gibea.
 35.  Och Samuel ville icke mer se Saul så länge han levde, ty Samuel
      sörjde över Saul, eftersom HERREN ångrade att han hade gjort
      Saul till konung över Israel.
*09/16 Första Samuelsboken, 16 Kapitlet
                   Första Samuelsboken, 16 Kapitlet

                David smörjes till konung.  Han kommer
                           till Sauls hov.

  1.  Och HERREN sade till Samuel: »Huru länge tänker du sörja över
      Saul?  Jag har ju förkastat honom, ty jag vill icke längre att
      han skall vara konung över Israel.  Fyll ditt horn med olja och
      gå åstad jag vill sända dig till betlehemiten Isai, ty en av
      hans söner har jag utsett åt mig till konung.»
      >1 Sam. 15,26. 17,12. Apg. 13,22.
  2.  Men Samuel sade: »Huru skall jag kunna gå dit?  Om Saul får höra
      det, så dräper han mig.»  HERREN svarade: »Tag en kviga med dig
      och säg: 'Jag har kommit för att offra åt HERREN.'
  3.  Sedan skall du inbjuda Isai till offret, och jag skall då själv
      låta dig veta vad du bör göra, och du skall smörja åt mig den
      jag säger dig.»
  4.  Samuel gjorde vad HERREN hade sagt, och kom så till Bet-Lehem
      Men när de äldste i staden fingo se honom, blevo de förskräckta
      och frågade: »Allt står väl rätt till?»
  5.  Han svarade: »Ja.  Jag har kommit för att offra åt HERREN.  Helgen
      eder och kommen med mig tid offret.»  Och han helgade Isai och
      hans söner och inbjöd dem till offret.
      >2 Mos. 19,10.

  6.  När de nu kommo dit och han fick se Eliab, tänkte han: »Förvisso
      står HERRENS smorde här inför honom.»
      >1 Sam. 17,13 f.
  7.  Men HERREN sade till Samuel »Skåda icke på hans utseende och på
      hans högväxta gestalt, ty jag har förkastat honom.  Ty det är
      icke såsom en människa ser; en människa ser på det som är för
      ögonen men HERREN ser till hjärtat.»
      >5 Mos. 10,17. 1 Krön. 28,9. 2 Krön.19,7. Ps. 7,10.
      >Jer. 11,20. 17,10. 20,12. Apg. 10,34.
  8.  Då kallade Isai på Abinadab och lät honom gå fram för
      Samuel.  Men han sade: »Icke heller denne har HERREN utvalt.»
  9.  Då lät Isai Samma gå fram.  Men han sade: »Icke heller denne har
      HERREN utvalt.»
 10.  På detta sätt lät Isai sju av sina söner gå fram för Samuel; men
      Samuel sade till Isai: »HERREN har icke utvalt någon av dessa.»
 11.  Och Samuel frågade Isai: »Är detta alla ynglingarna?»  Han
      svarade: »Ännu återstår den yngste, men han går nu i vall med
      fåren.»  Då sade Samuel till Isai: »Sänd åstad och hämta hit
      honom, ty vi skola icke sätta oss till bords, förrän han kommer
      hit.»
      >2 Sam. 7,8. Ps. 78,70 f. 89,20 f.
 12.  Då sände han åstad och lät hämta honom, och han var ljuslätt och
      hade sköna ögon och ett fagert utseende.  Och HERREN sade: »Stå
      upp och smörj honom, ty denne är det.»
 13.  Då tog Samuel sitt oljehorn och smorde honom mitt ibland hans
      bröder; och HERRENS Ande kom över David, från den dagen och allt
      framgent.  Sedan stod Samuel upp och gick till Rama.
      >1 Sam. 11,6.

 14.  Men sedan HERRENS Ande hade vikit ifrån Saul, kvaldes han av en
      ond ande från HERREN.
 15.  Då sade Sauls tjänare till honom: »Eftersom en ond ande från Gud
      kväljer dig,
 16.  må du, vår herre, tillsäga dina tjänare, som stå inför dig, att
      de söka upp en man som är kunnig i harpospel, på det att han må
      spela på harpan, när den onde anden från Gud kommer över dig; så
      skall det bliva bättre med dig.»
 17.  Då sade Saul till sina tjänare: »Sen eder för min räkning om
      efter en man som är skicklig i strängaspel, och fören honom till
      mig.»
 18.  En av männen svarade då och sade: »Betlehemiten Isai har en son
      som jag har funnit vara kunnig i strängaspel, en käck stridsman
      och en förståndig man, därtill en fager man; och HERREN är med
      honom.»
 19.  Så sände då Saul bud till Isai och lät säga: »Sänd till mig din
      son David, som vaktar fåren.»
 20.  Då tog Isai en åsna, som han lastade med bröd, vidare en
      vinlägel och en killing, och sände detta med sin son David till
      Saul.
 21.  Så kom David till Saul och trädde i hans tjänst och blev honom
      mycket kär, så att han fick bliva hans vapendragare.
 22.  Och Saul sände till Isai och lät säga: »Låt David stanna kvar i
      min tjänst, ty han har funnit nåd för mina ögon.»
 23.  När nu anden från Gud kom över Saul, tog David harpan och
      spelade; då kände Saul lindring, och det blev bättre med honom,
      och den onde anden vek ifrån honom.
*09/17 Första Samuelsboken, 17 Kapitlet
                   Första Samuelsboken, 17 Kapitlet

                    David dödar filistéen Goljat.

  1.  Men filistéerna församlade sina härar till strid; de församlade
      sig vid det Soko som hör till Juda.  Och de lägrade sig mellan
      Soko och Aseka, vid Efes-Dammim.
  2.  Saul och Israels män hade ock församlat sig och lägrat sig i
      Terebintdalen; och de ställde upp sig till strid mot
      filistéerna.
  3.  Filistéerna stodo vid berget på ena sidan, och israeliterna
      stodo vid berget på andra sidan, så att de hade dalen emellan
      sig.
  4.  Då framträdde ur filistéernas skaror en envigeskämpe vid namn
      Goljat, från Gat; han var sex alnar och ett kvarter lång.
      >Jos. 11,22.
  5.  Han hade en kopparhjälm på sitt huvud och var klädd i ett
      fjällpansar, och hans pansar hade en vikt av fem tusen siklar
      koppar.
  6.  Och han hade benskenor av koppar och bar en lans av koppar på
      sin rygg.
  7.  Skaftet på hans spjut liknade en vävbom, och spetsen på spjutet
      höll sex hundra siklar järn.  Och hans sköldbärare gick framför
      honom.
      >2 Sam. 21,19. 1 Krön. 20,5.
  8.  Han trädde nu fram och ropade till Israels här och sade till
      dem: »Varför dragen I ut och ställen upp eder till strid?  Jag
      står här på filistéernas vägnar, och I ären Sauls tjänare;
      väljen nu ut åt eder en man som må komma hitned till mig.
  9.  Om han förmår strida mot mig och slår ned mig, så skola vi vara
      eder underdåniga; men om jag bliver hans överman och slår ned
      honom, så skolen I vara oss underdåniga och tjäna oss.»
 10.  Och filistéen sade ytterligare: »Jag har i dag smädat Israels
      här.  Skaffen nu hit någon, så att vi få strida med varandra!
 11.  Då Saul och hela Israel hörde dessa filistéens ord, blevo de
      gripna av förfäran och stor fruktan.

 12.  Men David var son till den omtalade efratiten från Bet-Lehem i
      Juda, som hette Isai och hade åtta söner; denne var på Sauls tid
      en gammal man vid framskriden ålder.
      >1 Sam. 16,1.
 13.  Nu hade Isais tre äldsta söner dragit åstad och följt med Saul
      ut i kriget.  Av dessa hans tre söner, som hade dragit ut i
      kriget, hette den förstfödde Eliab, hans andre son Abinadab och
      den tredje Samma.
      >1 Sam. 16,6 f.
 14.  David var den yngste.  De tre äldsta hade nu följt med Saul.
      >1 Sam. 16,11.
 15.  Men David lämnade understundom Saul och gick hem för att vakta
      sin faders får i Bet-Lehem.
 16.  Och filistéen kom fram både bittida och sent; i fyrtio dagar kom
      han och ställde sig där.
 17.  Nu sade Isai en gång till sin son David: »Tag för dina bröders
      räkning en efa av dessa rostade ax jämte dessa tio bröd, och
      skaffa detta skyndsamt till dina bröder i lägret.
 18.  Och dessa tio ostar skall du föra till deras överhövitsman.  Du
      skall se efter, om det står väl till med dina bröder, och begära
      av dem en mottagningspant.
 19.  Saul och de och alla Israels män äro nämligen i Terebintdalen
      och strida mot filistéerna.»

 20.  Bittida följande morgon överlämnade David fåren åt en vaktare,
      tog med sig vad han skulle och begav sig åstad, såsom Isai hade
      bjudit honom.  När han kom fram till vagnborgen, hov hären, som
      då skulle draga ut i slagordning, upp sitt härskri.
 21.  Och Israel och filistéerna ställde upp sig i slagordning mot
      varandra.
 22.  Då lämnade David ifrån sig sakerna åt trossvaktaren och skyndade
      bort till hären; och när han kom dit, hälsade han sina bröder.
 23.  Under det att han talade med dem, trädde nu envigeskämpen, han
      som hette Goljat, filistéen ifrån Gat, fram ur filistéernas här
      och talade såsom förut; och David hörde det.
 24.  Och alla Israels män flydde för mannen, när de fingo se honom
      och fruktade storligen.
 25.  Och Israels män sade: »Sen I mannen där, som nu träder upp?  Han
      träder upp för att smäda Israel.  Men den man som slår ned honom
      vill konungen begåva med stor rikedom, och åt honom vill han
      giva sin dotter, och hans faders hus vill han göra skattefritt i
      Israel.»
 26.  Och David sade till de man som stodo bredvid honom: »Vad får den
      man som slår ned denne filisté och därmed tager bort sådan
      smälek från Israel?  Ty vem är denne oomskurne filisté, som vågar
      smäda den levande Gudens här?»
 27.  Folket upprepade då för honom det som nyss hade blivit sagt; de
      sade: »Detta får den man som slår ned honom.»
 28.  Men Eliab, hans äldste broder, hörde huru han talade med männen;
      då upptändes Eliabs vrede mot David, och han sade: »Varför har
      du kommit hitned, och åt vem har du överlämnat den lilla
      fårhjorden där i öknen?  Jag känner ditt övermod och ditt hjärtas
      ondska; för att se på striden är det som du har kommit hitned.»
      >1 Sam. 16,6 f.
 29.  David svarade: »Vad har jag då gjort?  Det var ju allenast en
      fråga.»
 30.  Sedan vände han sig ifrån honom till en annan och upprepade sin
      fråga, och folket gav honom samma svar som förut.
 31.  Men vad David hade talat blev bekant; och man berättade det för
      Saul, och denne lät hämta honom.

 32.  Och David sade till Saul: »Må ingen låta sitt mod falla.  Din
      tjänare vill gå åstad och strida mot denne filisté.»
 33.  Saul sade till David: »Icke kan du gå åstad mot denne filisté
      och strida mot honom; du är du ju allenast en yngling, och han
      är en stridsman allt ifrån ungdomen.»
 34.  Men David svarade Saul: »Din tjänare har gått i vall med sin
      faders får; om då ett lejon eller en björn kom och tog bort ett
      får av hjorden,
      >Syr. 47,3 f.
 35.  så följde jag efter vilddjuret och slog ned det och ryckte rovet
      ur munnen på det; och om det då reste sig upp mot mig, så
      fattade jag det i skägget och slog ned det och dödade det.
 36.  Har nu din tjänare slagit ned både lejon och björn, så skall det
      gå denne oomskurne filisté såsom det gick vart och ett av dessa
      djur, ty han har smädat den levande Gudens här.»
 37.  Och David sade ytterligare: »HERREN, som räddade mig undan lejon
      och björn, han skall ock rädda mig undan denne filisté.»  Då sade
      Saul till David: »Gå då åstad; HERREN skall vara med dig.»
 38.  Och Saul klädde på David sina egna kläder och satte en
      kopparhjälm på hans huvud och klädde på honom ett pansar.
 39.  Och David omgjordade sig med hans svärd utanpå kläderna och
      prövade på att gå därmed, ty han hade aldrig försökt något
      sådant.  Och David sade till Saul: »Jag kan icke gå så klädd, ty
      jag har aldrig försökt sådant.»  Därpå lade David det av sig.
 40.  Och han tog sin stav i handen och valde ut åt sig fem släta
      stenar ur bäcken och lade dem i sin herdeväska och i barmen, och
      tog sin slunga i handen; därefter gick han fram mot filistéen.
 41.  Och filistéen gick framåt och kom David allt närmare, och hans
      sköld bärare gick framför honom.
 42.  Då nu filistéen såg upp och fick se David, föraktade han honom;
      ty denne var ännu en yngling, ljuslätt och skön.
      >1 Sam. 16,12.
 43.  Och filistéen sade till David: »Menar du att jag är en hund,
      eftersom du kommer emot mig med käppar?»  Och filistéen
      förbannade David, i det han svor vid sina gudar.
 44.  Sedan sade filistéen till David: »Kom hit till mig, så skall jag
      giva ditt kött åt himmelens fåglar och åt markens djur.»
 45.  David svarade filistéen: »Du kommer mot mig med svärd och spjut
      och lans, men jag kommer mot dig i HERREN Sebaots namn, hans som
      är Israels härs Gud, den härs som du har smädat.
      >Ps. 20,8. 118,10 f.
 46.  HERREN skall denna dag överlämna dig i min hand, så att jag
      skall slå ned dig och taga ditt huvud av dig, och jag skall
      denna dag giva de filisteiska krigarnas döda kroppar åt
      himmelens fåglar och åt jordens vilda djur; så skola alla länder
      förnimma att Israel har en Gud.
 47.  Och hela denna hop skall förnimma att det icke är genom svärd
      och spjut som HERREN giver seger; ty striden är HERRENS, och han
      skall giva eder i vår hand.»

 48.  När då filistéen gjorde sig redo och gick framåt och närmade sig
      David, sprang David med hast fram mot hären, filistéen till
      mötes.
 49.  Och David stack sin hand i väskan och tog därur en sten och
      slungade och träffade filistéen i pannan; och stenen trängde in
      i pannan, så att han föll omkull med ansiktet mot jorden.
 50.  Så övervann David filistéen med slunga och sten och slog
      filistéen till döds,
 51.  utan att David därvid hade något svärd i sin hand.  Sedan sprang
      David fram och ställde sig invid filistéen och fattade i hans
      svärd; och när han hade dragit det ut ur skidan, gav han honom
      dödsstöten och högg av hans huvud därmed.  När filistéerna nu
      sågo att deras kämpe var död, flydde de.
      >1 Mack. 4,30.
 52.  Men Israels och Juda man stodo upp och höjde ett härskri och
      förföljde filistéerna ända dit där vägen går till Gai, och ända
      intill Ekrons portar; och filistéer föllo och lågo slagna på
      vägen till Saaraim, och sedan ända till Gat och ända till Ekron.
 53.  Sedan Israels barn sålunda häftigt hade förföljt filistéerna,
      vände de tillbaka och plundrade deras läger.
 54.  Och David tog filistéens huvud och förde det till Jerusalem, men
      hans vapen lade han i sitt tält.
      >1 Sam. 21,9.

 55.  När Saul såg David gå ut mot filistéen, frågade han
      härhövitsmannen Abner: »Vems son är denne yngling, Abner?»  Abner
      svarade: »Så sant du lever, konung, jag vet det icke.»
 56.  Då sade konungen: »Hör då efter, vems son den unge mannen är.»
 57.  När sedan David vände tillbaka, efter att hava slagit ihjäl
      filistéen, tog Abner honom med sig och förde honom inför Saul,
      medan han ännu hade filistéens huvud i sin hand.
 58.  Då sade Saul till honom: »Vems son är du, yngling» David
      svarade: »Din tjänare Isais, betlehemitens, son.»
*09/18 Första Samuelsboken, 18 Kapitlet
                   Första Samuelsboken, 18 Kapitlet

               Jonatans och Davids vänskap.  Sauls avund
                 och mordiska anslag.  Mikal given åt
                         David såsom hustru.

  1.  Sedan, efter det att David hade talat ut med Saul, fäste sig
      Jonatans hjärta så vid Davids hjärta, att Jonatan hade honom
      lika kär som sitt eget liv.
      >1 Sam. 19,1. 20,17.
  2.  Och Saul tog honom till sig på den dagen och lät honom icke mer
      vända tillbaka till sin faders hus.
      >1 Sam. 17,15.
  3.  Och Jonatan slöt ett förbund med David, då han nu hade honom
      lika kär som sitt eget liv.
      >1 Sam. 20,16 f. 23,18.
  4.  Och Jonatan tog av sig manteln som han hade på sig och gav den
      åt David, så ock sina övriga kläder, ända till sitt svärd, sin
      båge och sitt bälte
  5.  Och när David drog ut, hade han framgång överallt dit Saul sände
      honom; Saul satte honom därför över krigsfolket.  Och allt folket
      fann behag i honom, också de som voro Sauls tjänare.

  6.  Och när de kommo hem, då David vände tillbaka, efter att hava
      slagit ned filistéen, gingo kvinnorna ut från alla Israels
      städer, under sång och dans, för att möta konung Saul med jubel,
      med pukor och trianglar.
      >2 Mos. 15,20. Dom. 11,34.
  7.  Och kvinnorna sjöngo med fröjd sålunda:
        »Saul har slagit sina tusen,
        men David sina tio tusen.»
      >2 Mos. 15,2l. 1 Sam. 21,11. 29,5.

  8.  Då blev Saul mycket vred, ty det talet misshagade honom, och han
      sade: »Åt David hava de givit tio tusen, och åt mig hava de
      givit tusen; nu fattas honom allenast konungadömet.»
  9.  Och Saul såg med ont öga på David från den dagen och allt
      framgent.

 10.  Dagen därefter kom en ond ande från Gud över Saul, så att han
      rasade i sitt hus; men David spelade på harpan, såsom han
      dagligen plägade.  Och Saul hade sitt spjut i handen.
      >1 Sam. 16,14 f. 19,9 f.
 11.  Och Saul svängde spjutet och tänkte: »Jag skall spetsa David
      fast vid väggen.»  Men David böjde sig undan för honom, två
      gånger.

 12.  Och Saul fruktade för David, eftersom HERREN var med honom,
      sedan han hade vikit ifrån Saul.
 13.  Därför avlägsnade Saul honom ifrån sig, i det att han gjorde
      honom till överhövitsman i sin här; han blev så folkets ledare
      och anförare.
 14.  Och David hade framgång på alla sina vägar, och HERREN var med
      honom.
 15.  Då nu Saul såg att han hade så stor framgång, fruktade han honom
      än mer.
 16.  Men hela Israel och Juda hade David kär, eftersom han var deras
      ledare och anförare.

 17.  Och Saul sade till David: »Se, min äldsta dotter, Merab, vill
      jag giva dig till hustru; skicka dig allenast såsom en tapper
      man i min tjänst, och för HERRENS krig.»  Ty Saul tänkte: »Min
      hand må icke drabba honom, filistéernas hand må drabba honom.»
 18.  Men David svarade Saul: »Vem är jag, vilka hava mina
      levnadsförhållanden varit, och vad är min faders släkt i Israel,
      eftersom jag skulle bliva konungens måg?»
 19.  När tiden kom att Sauls dotter Merab skulle hava givits åt
      David, blev hon emellertid given till hustru åt meholatiten
      Adriel.  --
      >2 Sam. 21,8.
 20.  Men Sauls dotter Mikal hade David kär.  Och när man omtalade
      detta för Saul, behagade det honom.
 21.  Saul tänkte nämligen: »Jag skall giva henne åt honom, för att
      hon må bliva honom en snara, så att filistéernas hand drabbar
      honom.»  Och Saul sade till David: »För andra gången kan du nu
      bliva min måg.»
 22.  Och Saul bjöd sina tjänare att de hemligen skulle tala så med
      David: »Se, konungen har behag till dig, och alla hans tjänare
      hava dig kär; du hör nu bliva konungens måg.»
 23.  Och Sauls tjänare talade dessa ord i Davids öron.  Men David
      sade: »Tyckes det eder vara en så ringa sak att bliva konungens
      måg?  Jag är ju en fattig och ringa man.»
 24.  Detta omtalade Sauls tjänare för honom och sade: »Så har David
      sagt.»
 25.  Då tillsade Saul dem att de skulle säga så till David: »Konungen
      begär ingen annan brudgåva än förhudarna av ett hundra
      filistéer, för att hämnd så må tagas på konungens fiender.»  Saul
      hoppades nämligen att han skulle få David fälld genom
      filistéernas hand.
      >1 Mos. 34,12. 2 Mos. 22,16 f.
 26.  När så hans tjänare omtalade för David vad han hade sagt, ville
      David gärna på det villkoret bliva konungens måg; och innan
      tiden ännu var förlupen,
 27.  stod David upp och drog åstad med sina män och slog av
      filistéerna två hundra man.  Och David tog deras förhudar med
      sig, och fulla antalet blev överlämnat åt konungen, för att han
      skulle bliva konungens måg.  Och Saul gav honom så sin dotter
      Mikal till hustru.
      >2 Sam. 3,14.
 28.  Men Saul såg och förstod att HERREN var med David; Och Sauls
      dotter Mikal hade honom kär.
 29.  Då fruktade Saul ännu mer för David, och så blev Saul Davids
      fiende för hela livet.

 30.  Men filistéernas furstar drogo i fält; och så ofta de drogo ut,
      hade David större framgång än någon annan av Sauls tjänare, så
      att hans namn blev mycket berömt.
*09/19 Första Samuelsboken, 19 Kapitlet
                   Första Samuelsboken, 19 Kapitlet

                Jonatans försök att blidka sin fader.
                 Sauls förnyade mordanslag och Davids
               flykt.  David hos Samuel i Rama och bland
                             profeterna.

  1.  Och Saul talade med sin son Jonatan och med alla sina tjänare om
      att döda David; men Sauls son Jonatan var David mycket
      tillgiven.
      >1 Sam. 18,1. 20,17.
  2.  Därför omtalade Jonatan detta för David och sade: »Min fader
      Saul söker att döda dig.  Tag dig alltså till vara i morgon och
      håll dig gömd på någon plats där du kan vara dold.
  3.  Men själv vill jag gå ut och ställa mig bredvid min fader på
      marken, där du är, och jag vill tala om dig med min fader; om
      jag då märker något, skall jag sedan omtala det för dig.
  4.  Och Jonatan talade till Davids bästa med sin fader Saul och sade
      till honom: »Konungen må icke försynda sig på sin tjänare David
      ty han har icke försyndat sig mot dig, utan vad han har gjort
      har varit till stort gagn för dig.
  5.  Han tog ju sin själ[1] i sin hand och slog ned filistéen, och
      HERREN gav så hela Israel en stor seger; du har själv sett det
      och glatt dig däråt.  Varför skulle du då försynda dig på
      oskyldigt blod genom att döda David utan sak?»
      >Dom. 12,3. 1 Sam. 17,48 f. 28,21. Ps 119,109.
  6.  Och Saul lyssnade till Jonatans ord; och Saul svor: »Så sant
      HERREN lever, han skall icke dödas.»
  7.  Sedan kallade Jonatan David till sig; och Jonatan omtalade för
      honom allt som hade blivit sagt.  Därefter förde Jonatan David
      till Saul, och han var i hans tjänst såsom förut.
      >1 Sam. 18,2.

  8.  När så kriget åter begynte, drog David ut och stridde mot
      filistéerna och tillfogade dem ett stort nederlag, så att de
      flydde för honom.

  9.  Men en ond ande från HERREN kom över Saul, där han satt i sitt
      hus med spjutet i handen, under det att David spelade på harpan.
      >1 Sam. 16,14 f. 18,10 f.
 10.  Då sökte Saul att med spjutet spetsa David fast vid väggen; men
      denne vek undan för Saul, så att han allenast stötte spjutet in
      i väggen.  Och David flydde och kom undan samma natt.
 11.  Emellertid sände Saul till Davids hus några män med uppdrag att
      vakta på honom och att sedan om morgonen döda honom.  Men Mikal,
      Davids hustru, omtalade detta för honom och sade: »Om du icke i
      natt räddar ditt liv, så är du i morgon dödens man.»
      >Ps. 59,1 f.
 12.  Därefter släppte Mikal ned David genom fönstret; och han begav
      sig på flykten och kom så undan.
      >Apg. 9,25.
 13.  Sedan tog Mikal husguden och lade honom i sängen och satte
      myggnätet av gethår över huvudgärden och höljde täcket över
      honom.
 14.  När sedan Saul sände sina män med uppdrag att hämta David, sade
      hon: »Han är sjuk.»
 15.  Då sände Saul dit männen med uppdrag att skaffa sig tillträde
      till David själv och sade: »Bären honom i sängen hitupp till
      mig, så att jag får döda honom.»
 16.  Men när männen kommo in, fingo de se att det var husguden som
      låg i sängen, med myggnätet över huvudgärden.
 17.  Då sade Saul till Mikal: »Varför har du så bedragit mig och
      släppt min fiende, så att han har kommit undan?»  Mikal svarade
      Saul: »Han sade till mig: 'Släpp mig; eljest dödar jag dig.'»

 18.  När David nu hade flytt och kommit undan, begav han sig till
      Samuel i Rama och omtalade för denne allt vad Saul hade gjort
      honom.  Och han och Samuel gingo till Najot och stannade där.
 19.  Och det blev berättat för Saul att David var i Najot vid Rama.
 20.  Då sände Saul dit några män med uppdrag att hämta David.  Men när
      Sauls utskickade fingo se skaran av profeterna i profetisk
      hänryckning, och fingo se Samuel stå där såsom deras anförare,
      kom Guds Ande över dem, så att också de fattades av hänryckning.
      >1 Sam. 10,10 f.
 21.  När man omtalade detta för Saul, sände han dit andra män; men
      också de fattades av hänryckning.  Och när han då ytterligare,
      för tredje gången, sände dit män med samma uppdrag, fattades
      också dessa av hänryckning.
 22.  Då begav han sig själv till Rama; och när han kom till den stora
      brunnen i Seku, frågade han: »Var äro Samuel och David?»  Man
      svarade: »De äro i Najot vid Rama.»
 23.  Då begav han sig dit, till Najot vid Rama.  Men Guds Ande kom
      också över honom, så att han hela vägen gick i profetisk
      hänryckning, ända till dess att han kom fram till Najot vid
      Rama.
 24.  Då kastade också han av sig sina kläder, i det att också han
      blev fattad av hänryckning inför Samuel; och han föll ned och
      låg där naken hela den dagen och hela natten.  Därför plägar man
      säga: »Är ock Saul bland profeterna?»
      >1 Sam. 10,12.

[1]  Se själ i Ordförkl.
*09/20 Första Samuelsboken, 20 Kapitlet
                   Första Samuelsboken, 20 Kapitlet

                Jonatans sista försök att försona sin
                fader med David.  Förnyelse av Jonatans
                     och Davids vänskapsförbund.

  1.  Men David flydde från Najot vid Rama och kom till Jonatan och
      sade: »Vad har jag gjort?  Vilken missgärning, vilken synd har
      jag begått mot dig fader, eftersom han står efter mitt liv?»
  2.  Han svarade honom: »Bort det!  Du skall icke dö.  Min fader gör
      ju intet, varken något viktigt eller något oviktigt, utan att
      uppenbara det för mig.  Varför skulle då min fader dölja detta
      för mig?  Nej, så skall icke ske.»
  3.  Men David betygade ytterligare med ed och sade: »Din fader vet
      väl att jag har funnit nåd för dina ögon; därför tänker han:
      'Jonatan skall icke få veta detta, på det att han icke må bliva
      bedrövad.'  Men så sant HERREN lever, och så sant du själv lever:
      det är icke mer än ett steg mellan mig och döden.»
  4.  Då sade Jonatan till David: »Vadhelst du önskar skall jag göra
      för dig.»
  5.  David sade till Jonatan: »I morgon är ju nymånad, och jag skulle
      då rätteligen sitta till bords med konungen; men låt mig nu gå
      och gömma mig ute på marken till i övermorgon afton.
      >4 Mos. 10.10. 28,11 f. Ps. 81.4.
  6.  Om då din fader saknar mig, så säg: 'David utbad sig tillstånd
      av mig att få göra ett hastigt besök i sin stad, Bet-Lehem, där
      hela släkten nu firar sin årliga offerfest.'
  7.  Om han då säger: 'Gott!', så kan din tjänare vara trygg.  Men om
      han bliver vred, så märker du därav att han har beslutit min
      ofärd.
  8.  Visa så din nåd mot din tjänare, eftersom du har låtit din
      tjänare ingå ett HERRENS förbund med dig.  Men om det finnes
      någon missgärning hos mig, så döda mig du, ty varför skulle du
      föra mig till din fader?»
      >1 Sam. 18,8 f.
  9.  Då sade Jonatan: »Bort det!  Om jag märker att min fader har
      beslutit att låta ofärd komma över dig, skall jag förvisso
      omtala det för dig.»
 10.  Men David sade till Jonatan: »Vem skall omtala för mig detta,
      eller säga mig om din fader giver dig ett hårt svar?»
 11.  Jonatan sade till David: »Kom, låt oss gå ut på marken.»  Och de
      gingo båda ut på marken.

 12.  Och Jonatan sade till David: »Vid HERREN» Israels Gud: om jag
      finner att det låter gott för David, när jag i morgon eller i
      övermorgon vid denna tid utforskar min fader, så skall jag
      förvisso sända bud till dig och uppenbara det för dig.
 13.  HERREN straffe Jonatan nu och framgent, om jag, såframt min
      fader åstundar din ofärd, icke uppenbarar det för dig och låter
      dig komma undan, så att du får gå dina färde i trygghet.  Och
      HERREN vare då med dig, såsom han har varit med min fader.
 14.  Och nog skall du väl, om jag då ännu är i livet, ja, nog skall
      du väl bevisa barmhärtighet mot mig, såsom HERREN är barmhärtig,
      så att jag slipper att dö?
 15.  Icke skall du väl någonsin taga bort din barmhärtighet från mitt
      hus, icke ens då när HERREN har tagit bort alla Davids fiender
      ifrån jorden?»
 16.  Jonatan slöt då ett förbund med Davids hus; och HERREN utkrävde
      sedan av Davids fiender vad de hade förskyllt.
      >1 Sam. 18,3 f. 23,18.
 17.  Och Jonatan besvor David ytterligare vid sin kärlek till honom,
      ty han hade honom lika kär som han hade sitt eget liv;
      >1 Sam. 18,1. 19,1.
 18.  Jonatan sade till honom: »I morgon är nymånad, och du skall då
      saknas, ty din plats kommer ju att stå tom.
 19.  Men gå i övermorgon skyndsamt ned till den plats där du gömde
      dig den dag då ogärningen skulle hava skett, och uppehåll dig
      bredvid Eselstenen.
      >1 Sam. 19,2 f.
 20.  Jag vill då själv i dess närhet avskjuta mina tre pilar, såsom
      sköte jag till måls.
 21.  Sedan skall jag skicka min tjänare att gå och söka upp
      pilarna.  Om jag då säger till tjänaren: »Se, pilarna ligga bakom
      dig, närmare hitåt', så tag du upp dem och kom fram, ty då kan
      du vara trygg och ingenting är på färde, så sant HERREN lever.
 22.  Men om jag säger så till den unge mannen: 'Se, pilarna ligga
      framför dig, längre bort', så gå dina färde, ty då sänder HERREN
      dig bort.
 23.  Och i fråga om det som jag och du nu hava talat, är HERREN
      vittne mellan mig och dig till evig tid.»
 24.  Och David gömde sig ute på marken.  Och när nymånaden var inne,
      satte konungen sig till bords för att äta.
 25.  Konungen satte sig på sin vanliga sittplats, platsen vid väggen;
      och Jonatan stod upp, och Abner satte sig vid Sauls sida.  Men
      Davids plats stod tom.
 26.  Saul sade dock intet den dagen, ty han tänkte: »Något har hänt
      honom; han är nog icke ren, säkerligen är han icke ren.»
      >3 Mos. 7,19 f. 11,24 f. 15,16 f. 5 Mos. 23,10 f.
 27.  Men när Davids plats stod tom också dagen efter nymånadsdagen,
      dagen därefter, sade Saul till sin son Jonatan: »Varför har
      Isais son varken i går eller i dag kommit till måltiden?»
 28.  Jonatan svarade Saul: »David utbad sig tillstånd av mig att få
      gå till Bet-Lehem;
 29.  han sade: 'Låt mig gå, ty vi fira en släktofferfest i staden,
      och min broder har själv bjudit mig att komma; om jag har funnit
      nåd för dina ögon, så låt mig nu slippa härifrån för att besöka
      mina bröder.'  Därför har han icke kommit till konungens bord.»
 30.  Då upptändes Sauls vrede mot Jonatan, och han sade till honom:
      »Du son till en otuktig kvinna!  Visste jag då icke att du hade
      funnit behag i Isais son, till skam för dig själv och till skam
      för din moders blygd!
 31.  Ty så länge Isais son lever på jorden, är varken du eller din
      konungamakt säker.  Sänd därför nu åstad och låt hämta honom hit
      till mig, ty han är dödens barn.»
      >1 Sam. 15,28.
 32.  Jonatan svarade sin fader Saul och sade till honom: »Varför
      skall han dödas?  Vad har han gjort?»
      >1 Sam. 19,4.
 33.  Då svängde Saul spjutet mot honom för att genomborra honom; och
      nu märkte Jonatan att hans fader hade beslutit att döda David.
 34.  Och Jonatan stod upp från bordet i vredesmod och åt intet på den
      andra nymånadsdagen, ty han var bedrövad för Davids skull,
      därför att hans fader hade gjort sådan orätt mot denne.

 35.  Följande morgon gick Jonatan ut på marken, vid den tid han hade
      utsatt för David; och han hade en liten gosse med sig.
 36.  Och han sade till gossen: »Spring och sök reda på pilarna som
      jag skjuter av.»  Medan nu gossen sprang, sköt han pilen över
      honom.
 37.  Och när gossen kom till det ställe dit Jonatan hade avskjutit
      pilen, ropade Jonatan efter gossen och sade: »Pilen ligger ju
      framför dig, längre bort.»
 38.  Och Jonatan ropade ytterligare efter gossen: »Fort, skynda dig,
      stanna icke!»  Och gossen som Jonatan hade med sig tog upp pilen
      och kom till sin herre.
 39.  Men gossen visste icke varom fråga var; allenast Jonatan och
      David visste det.
 40.  Och Jonatan lämnade sina vapen åt gossen som han hade med sig
      och sade till honom: »Gå och bär dem in i staden.»
 41.  Men sedan gossen hade gått, reste David sig upp på södra sidan;
      och han föll ned till jorden på sitt ansikte och bugade sig tre
      gånger; och de kysste varandra och gräto med varandra, och David
      grät överljutt.
 42.  Och Jonatan sade till David: »Gå i frid.  Blive det såsom vi båda
      svuro vid HERRENS namn, när vi sade: 'HERREN vare vittne mellan
      mig och dig, mellan mina efterkommande och dina, till evig
      tid.'»
 43.  Sedan stod han upp och gick sina färde, men Jonatan gick in i
      staden igen.
*09/21 Första Samuelsboken, 21 Kapitlet
                   Första Samuelsboken, 21 Kapitlet

                David hos prästen Ahimelek i Nob.  Hans
                    flykt till konung Akis i Gat.

  1.  Och David kom till prästen Ahimelek i Nob.  Men Ahimelek blev
      förskräckt, när han fick se David, och frågade honom: »Varför
      kommer du ensam och har ingen med dig?»
  2.  David svarade prästen Ahimelek: »Konungen har givit mig ett
      uppdrag, men han sade till mig: 'Ingen får veta något om det
      uppdrag vari jag sänder dig, och som jag har givit dig.'  Och
      mina män har jag visat till det och det stället.
  3.  Giv mig nu vad du har till hands, fem bröd eller vad som kan
      finnas.»
  4.  Prästen svarade David och sade »Vanligt bröd har jag icke till
      hands; allenast heligt bröd finnes -- om eljest dina män hava
      avhållit sig från kvinnor.»
      >2 Mos. 19,16. 3 Mos. 24,5 f.
  5.  David svarade prästen och sade till honom: »Ja, sannerligen,
      kvinnor hava på sista tiden varit skilda från oss; när jag drog
      åstad, voro ock mina mäns tillhörigheter heliga.  Därför, om
      också vårt förehavande är av helt vanligt slag, är det dock i
      dag heligt, vad våra tillhörigheter angår.»
      >3 Mos. 15,16 f.
  6.  Då gav prästen honom av det heliga; ty där fanns icke något
      annat bröd än skådebröden, som hade legat inför HERRENS ansikte,
      men som man hade burit undan, för att lägga fram nybakat bröd
      samma dag det gamla togs bort.
      >Matt. 12,3 f. Mark. 2,25 f. Luk. 6,3 f.
  7.  Men där befann sig den dagen en av Sauls tjänare, som var satt i
      förvar inför HERREN, en edomé vid namn Doeg, den förnämste av
      Sauls herdar.
      >1 Sam. 22,9. Ps. 52,1 f.
  8.  Och David frågade Ahimelek ytterligare: »Har du icke här till
      hands något spjut eller något svärd?  Ty varken mitt svärd eller
      mina andra vapen tog jag med mig, eftersom konungens uppdrag
      krävde så stor skyndsamhet.»
  9.  Prästen svarade: »Jo, det svärd som har tillhört filistéen
      Goljat, honom som du slog ned i Terebintdalen; det finnes,
      inhöljt i ett kläde, där bakom efoden.  Vill du taga det med dig,
      så tag det; ty något annat än det har jag icke.»  David sade:
      »Dess like finnes icke; giv mig det.»
      >1 Sam. 17,54. 22,10. 23,6.

 10.  Och David stod upp och flydde samma dag för Saul och kom till
      Akis, konungen i Gat.
      >1 Sam. 27,2. Ps. 56,1.
 11.  Men Akis' tjänare sade till honom: »Detta är ju David, landets
      konung!  Det är ju till dennes ära man sjunger så under dansen:
        'Saul har slagit sina tusen,
        men David sina tio tusen.'
      >1 Sam. 18,7. 29,5.

 12.  David lade märke till dessa ord, och han begynte storligen
      frukta för Akis, konungen i Gat.
 13.  Därför ställde han sig vansinnig inför deras ögon och betedde
      sig såsom en ursinnig, när de ville fasthålla honom, och ritade
      på dörrarna i porten och lät spotten rinna ned i sitt skägg.
      >Ps. 34,1.
 14.  Då sade Akis till sina tjänare: »I sen ju huru vanvettigt mannen
      beter sig.  Varför fören I honom till mig?
 15.  Har jag då sådan brist på vanvettiga människor, att I behövden
      föra denne hit, för att han skulle bete sig vanvettigt inför
      mig?  Skulle en sådan få komma in i mitt hus?»
*09/22 Första Samuelsboken, 22 Kapitlet
                   Första Samuelsboken, 22 Kapitlet

                David flykting i Juda och Moab.  Doegs
                   angivelse.  Mordet på prästerna.

  1.  Då begav sig David därifrån och flydde undan till Adullams
      grotta.  Och när hans bröder och hela hans faders hus fingo höra
      detta, kommo de ditned till honom.
      >Ps. 57,1. 142,1.
  2.  Och till honom församlade sig alla slags män som voro i något
      trångmål, alla som ansattes av fordringsägare och alla
      missnöjda, och han blev deras hövding; vid pass fyra hundra man
      slöto sig så till honom.
  3.  Därifrån begav sig David till Mispe i Moab.  Och han sade till
      konungen i Moab: »Låt min fader och min moder få komma hitöver
      och vara hos eder till dess jag får veta vad Gud vill göra med
      mig.»
  4.  Och han förde dem fram inför konungen i Moab; och de fingo
      stanna hos denne, så länge David var på borgen.
  5.  Men profeten Gad sade till David: »Du skall icke stanna här på
      borgen; drag bort härifrån och begiv dig in i Juda land.»  Då
      drog David bort därifrån och kom till Heretskogen.
      >Ps. 63,1.

  6.  Och Saul fick höra att man hade fått spaning på David och de män
      som voro med honom.  Då nu Saul en dag satt i Gibea under
      tamarisken på höjden, med sitt spjut i handen, under det att
      alla hans tjänare stodo omkring honom,
  7.  sade han till sina tjänare, där de stodo omkring honom: »Hören,
      I benjaminiter.  Skall då också Isais son åt eder alla giva
      åkrar och vingårdar och göra eder alla till över- och
      underhövitsmän?
      >1 Sam. 8,14.
  8.  Ty I haven ju alla sammansvurit eder mot mig, och ingen har
      uppenbarat för mig att min son har slutit förbund med Isais
      son.  Ingen av eder bekymrar sig så mycket om mig, att han har
      uppenbarat det för mig.  Min son har ju uppeggat min tjänare till
      att stämpla mot mig, såsom nu sker.»
      >1 Sam. 18,3. 20,16.
  9.  Edoméen Doeg, som ock stod där bland Sauls tjänare, svarade då
      och sade: »Jag har sett Isais son komma till Ahimelek, Ahitubs
      son, i Nob.
      >1 Sam. 21,7. Ps. 52,1 f.
 10.  Denne frågade då HERREN för honom och gav honom reskost; han gav
      honom ock filistéen Goljats svärd.»
      >1 Sam. 21,6,9.

 11.  Då sände konungen och lät kalla till sig prästen Ahimelek,
      Ahitubs son, och hela hans faders hus, prästerna i Nob.  Och de
      kommo alla till konungen.
 12.  Då sade Saul: »Hör mig, du Ahitubs son.»  Han svarade: »Jag hör
      dig, min herre.»
 13.  Saul sade till honom: »Varför haven I sammansvurit eder mot mig,
      du och Isais son, i det att du har givit honom bröd och svärd
      och frågat Gud för honom, så att han skulle kunna sätta sig upp
      mot mig och stämpla mot mig, såsom nu sker?»
 14.  Ahimelek svarade konungen och sade: »Vem bland alla dina tjänare
      är väl så betrodd som David, han som därtill är konungens måg
      och hövding för din livvakt och högt ärad i ditt hus?
      >1 Sam. 18,27.
 15.  Är det då nu för första gången som jag har frågat Gud för honom?
      Bort det!  Icke må konungen lägga mig, sin tjänare, och hela min
      faders hus något till last, ty din tjänare visste alls intet om
      allt detta.»
 16.  Men konungen sade: »Du måste döden dö, Ahimelek, du själv och
      hela din faders hus.»
 17.  Och konungen sade till drabanterna som stodo där omkring honom:
      »Träden fram och döden HERRENS präster; ty också de hålla med
      David; och fastän de visste att han flydde, uppenbarade de det
      icke för mig.»  Men konungens tjänare ville icke uträcka sina
      händer till att stöta ned HERRENS präster.
 18.  Då sade konungen till Doeg: »Träd du fram och stöt ned
      prästerna.»  Edoméen Doeg trädde då fram och stötte ned prästerna
      och dödade på den dagen åttiofem män som buro linne-efod.
      >2 Mos. 28,40.
 19.  Och invånarna i präststaden Nob blevo slagna med svärdsegg, både
      män och kvinnor, både barn och spenabarn; också fäkreatur, åsnor
      och får blevo slagna med svärdsegg.
      >1 Sam. 21,1.
 20.  Allenast en son till Ahimelek, Ahitubs son, vid namn Ebjatar,
      kom undan, och denne flydde bort till David.
 21.  Och Ebjatar omtalade för David att Saul hade dräpt HERRENS
      präster.
 22.  Då sade David till Ebjatar: »Jag förstod redan då att edoméen
      Doeg, eftersom han var där, skulle omtala allt för Saul.  Det är
      jag som är orsaken till att hela din faders hus har förgåtts.
      >1 Sam. 21,7.
 23.  Bliv kvar hos mig, frukta intet; ty den som står efter mitt liv,
      han står ock efter ditt liv.  Hos mig är du i gott förvar.»
*09/23 Första Samuelsboken, 23 Kapitlet
                   Första Samuelsboken, 23 Kapitlet

                Kegilas räddning genom David.  Jonatan
               hos David.  Sifiternas förräderi.  David
                            i öknen Maon.

  1.  Och man berättade för David: »Filistéerna hålla nu på att
      belägra Kegila, och de plundra logarna.»
  2.  Då frågade David HERREN: »Skall jag draga åstad och slå dessa
      filistéer?»  HERREN svarade David: »Drag åstad och slå
      filistéerna och fräls Kegila.»
      >1 Sam. 30,7 f. 2 Sam. 5,19.
  3.  Men Davids män sade till honom: »Vi leva ju i fruktan redan här
      i Juda.  Och nu skulla vi därtill draga åstad till Kegila, mot
      filistéernas här!»
  4.  Då frågade David HERREN ännu en gång, och HERREN svarade honom
      och sade: »Stå upp och drag ned till Kegila; ty jag vill giva
      filistéerna i din hand.»
  5.  Då drog David med sina män till Kegila och stridde mot
      filistéerna och förde bort deras boskap och tillfogade dem ett
      stort nederlag.  Så frälste David invånarna i Kegila.

  6.  När Ebjatar, Ahimeleks son, flydde till David i Kegila, förde
      han efoden med sig ditned.
      >1 Sam. 21,9. 22,20.

  7.  Och det blev berättat för Saul att David hade dragit in i
      Kegila.  Då sade Saul: »Gud har förkastat honom och givit honom i
      min hand, ty han har själv stängt in sig genom att gå in i en
      stad med portar och bommar.»
  8.  Därefter bådade Saul upp allt folket till strid, för att draga
      ned till Kegila och där innesluta David och hans man.
  9.  Men när David fick veta att Saul stämplade ont mot honom, sade
      han till prästen Ebjatar: »Bär hit efoden.»
      >1 Sam. 30,7.
 10.  Och David sade: »HERRE, Israels Gud, din tjänare har hört att
      Saul har i sinnet att komma mot Kegila och fördärva staden för
      min skull.
 11.  Skola Kegilas borgare då utlämna mig åt honom?  Skall Saul komma
      hitned, såsom din tjänare har hört?  HERRE, Israels Gud,
      förkunna det för din tjänare.»  HERREN svarade: »Han skall komma
      hitned.»
 12.  David frågade ytterligare: »Skola Kegilas borgare då utlämna mig
      och mina man åt Saul?»  HERREN svarade: »De skola utlämna eder.»
 13.  Då bröt David upp med sitt folk, som utgjorde vid pass sex
      hundra man, och de drogo ut från Kegila och vandrade vart de
      kunde.  När det då blev berättat för Saul att David hade flytt
      undan från Kegila avstod han från att draga ut.

 14.  Så uppehöll sig nu David i öknen på bergfästena; han uppehöll
      sig bland bergen i öknen Sif.  Och Saul sökte alltjämt efter
      honom, men Gud gav honom icke i hans hand.
 15.  Och medan David var i Hores i öknen Sif, förnam han att Saul
      hade dragit ut för att söka döda honom.
 16.  Men Jonatan, Sauls son, stod upp och gick till David i Hores och
      styrkte hans mod i Gud.
 17.  Han sade till honom: »Frukta icke; ty min fader Sauls hand skall
      icke träffa dig, utan du skall bliva konung över Israel, och jag
      skall då hava andra platsen, näst efter dig.  Detta vet ock min
      fader Saul.»
      >1 Sam. 15,28. 20,31. 24,21.
 18.  Sedan slöto de båda ett förbund inför HERREN.  Och David stannade
      kvar i Hores, men Jonatan gick hem igen.
      >1 Sam. 18,3 f. 20,16.

 19.  Men några sifiter drogo upp till Saul i Gibea och sade: »David
      håller sig nu gömd hos oss på bergfästena i Hores, på
      Hakilahöjden, som ligger söder om ödemarken.
      >1 Sam. 26,1. Ps. 54,1 f.
 20.  Så drag nu ditned, o konung, så snart det lyster dig att göra
      det.  står sak bliver det då att utlämna honom åt konungen.»
 21.  Då sade Saul: »Varen välsignade av HERREN, därför att I haven
      velat spara mig bekymmer.
 22.  Men gån nu och skaffen eder ytterligare visshet, och tagen reda
      på och sen efter, på vilket ställe han nu vistas, och vem som
      har sett honom där; ty man har sagt mig att han är mycket
      listig.
 23.  Och sen efter och tagen reda på alla gömställen där han kan
      gömma sig; och kommen så igen till mig, när I haven fått
      visshet, så vill jag sedan gå med eder.  Ty finnes han i landet,
      skall jag veta att söka upp honom, om jag än måste söka bland
      alla Juda ätter.»
 24.  Då stodo de upp och gingo till Sif före Saul.  Men David och hans
      män voro i öknen Maon, på hedmarken, söder om ödemarken.

 25.  När nu Saul drog åstad med sina män för att söka efter David, om
      talade man det för denne, och han drog då ned till klippan och
      stannade så i öknen Maon.  När Saul hörde detta, satte han efter
      David in i öknen Maon.
 26.  Och Saul gick på ena sidan om berget, och David med sina män på
      andra sidan.  Men just som David var stadd på flykt för att komma
      undan Saul, under det att Saul och hans män sökte kringränna
      David och hans män för att taga dem till fånga
 27.  kom en budbärare till Saul och sade: »Skynda dig och kom, ty
      filistéerna hava fallit in i landet.»
 28.  Då upphörde Saul att förfölja David och drog mot
      filistéerna.  Därav fick det stället namnet Sela-Hammalekot[1].

[1]  Betydelsen oviss; möjligen skiljeklippan.
*09/24 Första Samuelsboken, 24 Kapitlet
                   Första Samuelsboken, 24 Kapitlet

                      David och Saul i grottan.

  1.  Men David drog upp därifrån och uppehöll sig sedan på En-Gedis
      bergfästen.
  2.  Och när Saul kom tillbaka från tåget mot filistéerna, omtalade
      man för honom att David var i En-Gedis öken.
      >1 Sam. 23,27 f.
  3.  Då tog Saul tre tusen män, utvalda ur hela Israel, och drog
      åstad för att söka efter David och hans män på
      Stenbocksklipporna.
      >1 Sam. 26,2.
  4.  Och när han kom till boskapsgårdarna vid vägen, fanns där en
      grotta; då gick han ditin för något avsides bestyr.  Men David
      och hans män sutto längst inne i grottan.
      >Dom. 3,24.
  5.  Då sade Davids män till honom: »Se, detta är den dag om vilken
      HERREN har sagt till dig: Jag vill nu giva din fiende i din
      hand, så att du far göra med honom vad du finner för gott.»  Då
      stod David upp och skar oförmärkt av en flik på Sauls mantel.
      >1 Sam. 26,8.
  6.  Men därefter slog Davids samvete honom, därför att han hade
      skurit av fliken på Sauls mantel.
  7.  Och han sade till sina män: »HERREN låte det vara fjärran ifrån
      mig att jag skulle göra detta mot min herre, mot HERRENS smorde,
      att jag skulle uträcka min hand mot honom; han är ju HERRENS
      Smorde.»
      >2 Sam. 1,14 f.
  8.  Och David höll sina män tillbaka med stränga ord och tillstadde
      dem icke att överfalla Saul.  Men när Saul hade stått upp och
      gått ut ur grottan och fortsatt sin färd,
  9.  då stod ock David upp och gick ut ur grottan och ropade efter
      Saul: »Min herre konung!»  När då Saul såg sig tillbaka, böjde
      David sig ned, med ansiktet mot jorden, och bugade sig.
 10.  Och David sade till Saul: »Varför hör du på sådana människors
      ord, som säga att David söker din ofärd?
 11.  Du har ju i dag med egna ögon sett hurusom jag skonade dig, när
      HERREN i dag hade givit dig i min hand i grottan Och man
      uppmanade mig att dräpa dig; jag tänkte: 'Jag vill icke uträcka
      min hand mot min herre; han är ju HERRENS Smorde.
 12.  Se själv, min fader, ja, se här fliken av din mantel i min
      hand.  Ty därav att jag skar av fliken på din mantel, men icke
      dräpte dig, må du märka och se att jag icke har velat göra något
      ont eller begå någon förbrytelse, och att jag icke har försyndat
      mig mot dig, fastän du traktar efter att taga mitt liv.
 13.  HERREN skall döma mellan mig och dig, och HERREN skall hämnas
      mig på dig, men min hand skall icke röra dig.
      >3 Mos. 19,18. Rom. 12,19. 1 Petr. 2,23.
 14.  Det är såsom det gamla ordspråket säger: 'Från de ogudaktiga
      kommer vad ogudaktigt är'; därför skall hand icke röra dig.»
 15.  Efter vem har Israels konung dragit ut?  Efter vem är det du
      jagar?  Efter en död hund, efter en enda liten loppa!
      >1 Sam. 26,20.
 16.  Så vare då HERREN domare och döme mellan mig och dig; må han se
      härtill och utföra min sak, ja, må han döma mig fri ifrån din
      hand.»
      >Ps. 43,1

 17.  När David hade talat dessa ord till Saul, sade Saul: »De är ju
      din röst, min son David.»  Och Saul brast ut i gråt.
      >1 Sam. 26,17.
 18.  Och han sade till David: »Du är rättfärdigare än jag, ty du har
      bevisat mig gott, under det jag har bevisat dig ont.
 19.  Du har i dag låtit mig se din godhet mot mig, därigenom att du
      icke har dräpt mig, fastän HERREN hade överlämnat mig i din
      hand.
      >1 Sam. 26,21.
 20.  Ty när någon träffar på sin fiende, plägar han då låta honom gå
      sin väg i ro?  HERREN vedergälle dig med sitt goda för vad du
      denna dag har gjort mig.
 21.  Och nu vet jag väl att du skall bliva konung, och att Israels
      konungadöme skall förbliva i din hand.
      >1 Sam. 23,17.
 22.  Men lova mig nu med ed vid HERREN att du icke utrotar mina
      avkomlingar efter mig och icke utplånar mitt namn ur min faders
      hus.»
 23.  Då svor David Saul denna ed.  Därefter drog Saul hem; men David
      och hans män drogo upp till borgen.
*09/25 Första Samuelsboken, 25 Kapitlet
                   Första Samuelsboken, 25 Kapitlet

                Samuels död och begravning.  Nabal och
                       Abigail.  Davids hustrur.

  1.  Och Samuel dog, och hela Israel församlade sig och höll
      dödsklagan efter honom; och de begrovo honom där han bodde i
      Rama.

      Och David stod upp och drog ned till öknen Paran.
      >1 Sam. 7,17. 28,3.
  2.  I Maon fanns då en man som hade sin boskapsskötsel i Karmel, och
      den mannen var mycket rik; han ägde tre tusen får och ett tusen
      getter.  Och han höll just då på att klippa sina får i
      Karmel.
      >Jos. 15,55.
  3.  Mannen hette Nabal, och hans hustru hette Abigail.  Hustrun hade
      ett gott förstånd och ett skönt utseende; men mannen var hård
      och ondskefull; och han var en avkomling av Kaleb.
  4.  När nu David i öknen fick höra att Nabal klippte sina får,
  5.  sände han dit tio unga män; och David sade till männen: »Gån upp
      till Karmel och begiven eder till Nabal och hälsen honom från
      mig.
  6.  Och I skolen säga till mina bröder där: »Frid vare med dig själv
      frid vare med ditt hus, och frid vare med allt vad du har.
  7.  Jag har nu hört att du håller på med fårklippning.  Nu är det så
      att dina herdar hava vistats i vårt grannskap, utan att vi hava
      gjort dem något förfång, och utan att något har kommit bort för
      dem under hela den tid de hava varit i Karmel.
  8.  Fråga dina tjänare därom, så skola de själva säga dig det.  Låt
      nu våra män finna nåd för dina ögon.  Vi hava ju kommit hit på
      en glad dag.  Giv därför åt dina tjänare och åt din son David vad
      du kan hava till hands.»
  9.  När nu Davids män kommo dit, talade de på Davids vägnar till
      Nabal alldeles såsom det var dem befallt, och sedan väntade de
      stilla.
 10.  Men Nabal svarade Davids tjänare och sade: »Vem är David, vem är
      Isais son?  I denna tid är det många tjänare som rymma från sina
      herrar.
 11.  Skulle jag taga min mat och min dryck och slaktdjuren, som jag
      har slaktat åt mina fårklippare, och giva detta åt män om vilka
      jag icke ens vet varifrån de äro?»
 12.  Då vände Davids män om och gingo sin väg; och när de hade kommit
      tillbaka, berättade de for honom allt, såsom det hade tillgått.
 13.  Då sade David till sina män: »Var och en omgjorde sig med sitt
      svärd.»  Och var och en omgjordade sig med sitt svärd; jämväl
      David själv omgjordade sig med sitt svärd.  Och vid pass fyra
      hundra man följde med David ditupp, men två hundra stannade vid
      trossen.
 14.  Men en av tjänarna berättade för Abigail, Nabals hustru, och
      sade: »David har skickat sändebud hit från öknen och låtit hälsa
      vår herre, men han visade av dem.
 15.  Dessa män hava likväl varit oss mycket nyttiga; vi hava aldrig
      lidit något förfång, och aldrig har något kommit bort för oss
      under hela den tid vi drogo omkring i deras närhet, medan vi
      voro därute på marken.
 16.  De voro en mur för oss både dag och natt under hela den tid vi
      vistades i deras grannskap, medan vi vaktade hjorden.
 17.  Så betänk nu och se till, vad du bör göra, ty något ont är nog
      beslutet mot vår herre och över hela hans hus; och han är ju en
      ond man, så att ingen vågar säga något åt honom.»

 18.  Då gick Abigail strax och tog två hundra bröd, två vinläglar,
      fem tillredda får, fem sea-mått rostade ax, ett hundra
      russinkakor och två hundra fikonkakor, och lastade detta på
      åsnor.
 19.  Och hon sade till sina tjänare: »Gån framför mig, jag vill komma
      efter eder.»  Men för sin man Nabal sade hon intet härom.
 20.  När hon nu red på sin åsna och kom ned i en hålväg i berget,
      fick hon se David och hans män komma ned från motsatta sidan, så
      att hon måste möta dem.
 21.  Men David hade sagt: »Förgäves har jag skyddat allt vad den
      mannen hade i öknen, så att intet av allt vad han ägde har
      kommit bort; men har har vedergällt mig med ont för gott.
      >Ps. 35,12.
 22.  Så sant Gud må straffa Davids fiender nu och framgent, jag skall
      av allt som tillhör honom icke låta någon av mankön leva kvar
      till i morgon.»
 23.  Då nu Abigail fick se David, steg hon strax ned från åsnan och
      föll ned inför David på sitt ansikte och bugade sig mot jorden.
 24.  Hon föll till hans fötter och sade: »På mig vilar denna
      missgärning, herre.  Men låt din tjänarinna få tala inför dig,
      och hör på din tjänarinnas ord.
 25.  Icke må min herre fästa något avseende vid Nabal, den onde
      mannen, ty vad hans namn betyder, det är han; Nabal heter han,
      och dårskap[1] bor i honom.  Men jag, din tjänarinna, har icke
      sett de män som du, min herre, sände.
 26.  Och nu, min herre, så sant HERREN lever, och så sant du själv
      lever, du som av HERREN har avhållits från att ådraga dig
      blodskuld och skaffa dig rätt med egen hand: må det nu gå dina
      fiender och dem som söka bereda min herre ofärd såsom det må gå
      Nabal.
 27.  Och låt nu dessa hälsningsskänker, som din trälinna har medfört
      till min herre, givas åt de män som följa min herre.
      >1 Mos. 33,11.
 28.  Förlåt din tjänarinna vad hon har brutit.  Ty HERREN skall
      förvisso åt min herre uppbygga ett hus som bliver beståndande,
      eftersom min herre för HERRENS krig; och du skall icke bliva
      skyldig till något ont, så länge du lever.
 29.  Och om någon står upp för att förfölja dig och söka döda dig, så
      må min herres liv vara inknutet i de levandes pung hos HERREN,
      din Gud; men dina fienders liv må han lägga i sin slunga och
      slunga det bort.
      >Ps. 6,11. 31,21. 73,19. 97,10.
 30.  När nu HERREN gör med min herre allt det goda varom han har
      talat till dig, och förordnar dig till furste över Israel,
 31.  skall alltså detta icke bliva dig en stötesten eller vara till
      hjärteångest för min herre, att du har utgjutit blod utan sak,
      och att min herre själv har skaffat sig rätt.  Men när HERREN gör
      min herre gott, så tänk på din tjänarinna.»
 32.  Då sade David till Abigal: »Välsignad vare HERREN, Israels Gud
      som i dag har sänt dig mig till mötes!
 33.  Och välsignat vare ditt förstånd, och välsignad vare du själv,
      som i dag har hindrat mig från att ådraga mig blodskuld och
      skaffa mig rätt med egen hand!
 34.  Men så sant HERREN, Israels Gud, lever, han som har avhållit mig
      från att göra dig något ont: om du icke strax hade kommit mig
      till mötes, så skulle i morgon, när det hade blivit dager, ingen
      av mankön hava funnits kvar av Nabals hus.»
 35.  Därefter tog David emot av henne vad hon hade medfört åt honom;
      och han sade till henne: »Far i frid hem igen.  Se, jag har
      lyssnat till dina ord och gjort dig till viljes.»
      >Ords. 15,1.

 36.  När sedan Abigail kom hem till Nabal, höll denne just i sitt hus
      ett gästabud, som var såsom en konungs gästabud; och Nabals
      hjärta var glatt i honom, och han var mycket drucken.  Därför
      omtalade hon alls intet för honom förrän om morgonen, när det
      blev dager.
 37.  Men om morgonen, när ruset hade gått av Nabal, omtalade hans
      hustru för honom vad som hade hänt.  Då blev hans hjärta såsom
      dött i hans bröst, och han blev såsom en sten.
 38.  Och vid pass tio dagar därefter slog HERREN Nabal, så att han
      dog.

 39.  När David hörde att Nabal var död, sade han: »Lovad vare HERREN,
      som på Nabal har hämnats den smälek han tillfogade mig, och som
      har bevarat sin tjänare från att göra vad ont var, under det att
      HERREN lät Nabals ondska komma tillbaka över hans eget huvud!»
      Och David sände åstad och lät säga Abigail att han önskade få
      henne till sin hustru.
 40.  När så Davids tjänare kommo till Abigail i Karmel, talade de
      till henne och sade: »David har sänt oss till dig för att få dig
      till hustru åt sig.»
 41.  Då stod hon upp och föll ned till jorden på sitt ansikte och
      sade: »Må din tjänarinna bliva en trälinna, som tvår min herres
      tjänares fötter.»
 42.  Därefter stod Abigail upp med hast och satte sig på sin åsna,
      likaledes de fem tärnor som utgjorde hennes följe.  Och hon
      följde med dem som David hade sänt till henne och blev hans
      hustru.
 43.  David hade ock tagit till hustru Ahinoam från Jisreel, så att
      dessa båda blevo hans hustrur.
 44.  Men Saul hade givit sin dotter Mikal, Davids hustru, åt Palti,
      Lais' son, från Gallim.
      >2 Sam. 3,15.

[1]  Hebr. nebalá.
*09/26 Första Samuelsboken, 26 Kapitlet
                   Första Samuelsboken, 26 Kapitlet

               David skonar för andra gången Sauls liv.

  1.  Och sifiterna kommo till Saul i Gibea och sade: »David håller
      sig nu gömd på Hakilahöjden, gent emot ödemarken.»
      >1 Sam. 23,19. Ps. 54,1 f.
  2.  Då bröt Saul upp och drog ned till öknen Sif med tre tusen män
      utvalda ur Israel, för att söka efter David i öknen Sif.
      >1 Sam. 24,3.
  3.  Och Saul lägrade sig på Hakilahöjden, som ligger gent emot
      ödemarken, vid vägen.  Men David uppehöll sig då i öknen.  Och när
      David förnam att Saul hade kommit efter honom in i öknen,
  4.  sände han ut spejare och fick så full visshet om att Saul hade
      kommit.
  5.  Då bröt David upp och begav sig till det ställe där Saul hade
      lägrat sig; och David såg platsen där Saul låg med sin
      härhövitsman Abner, Ners son.  Saul låg nämligen i vagnborgen,
      och folket var lägrat runt
  6.  Och David tog till orda och sade I till hetiten Ahimelek och
      till Abisai, Serujas son, Joabs broder: »Vem vill gå med mig ned
      till Saul i lägret?»  Då svarade Abisai: »Jag vill gå med dig
      ditned.»
      >1 Krön. 2,16.
  7.  Så kommo då David och Abisai om natten till folket där, och sågo
      Saul ligga och sova i vagnborgen, med spjutet nedstött i jorden
      invid huvudgärden; och Abner och folket lågo runt omkring honom.
  8.  Då sade Abisai till David: »Gud har i dag överlämnat din fiende
      i din hand; så låt mig nu få spetsa honom fast i jorden med
      spjutet; det skall ske genom en enda stöt, jag skall icke behöva
      giva honom mer än den.»
      >1 Sam. 24,5. 2 Sam.16,9.
  9.  Men David svarade Abisai: »Du får icke förgöra honom; ty vem har
      uträckt sin hand mot HERRENS smorde och förblivit ostraffad?»
 10.  Och David sade ytterligare: »Så sant HERREN lever, HERREN må
      själv slå honom, eller ock må hans dödsdag komma i vanlig
      ordning, eller må han draga ut i strid och så få sin bane;
      >Rom. 12,19.
 11.  men HERREN låte det vara fjärran ifrån mig att jag skulle
      uträcka min hand mot HERRENS smorde.  Tag nu likväl spjutet som
      står vid hans huvudgärd och vattenkruset; och låt oss sedan gå
      vår väg.
 12.  Och David tog spjutet och vattenkruset från Sauls huvudgärd, och
      sedan gingo de sin väg.  Men ingen såg eller märkte det eller ens
      vaknade, utan allasammans sovo; ty HERREN hade låtit en tung
      sömn falla över dem.

 13.  Sedan, när David hade kommit över på andra sidan, ställde han
      sig på toppen av berget, långt ifrån så att avståndet var stort
      mellan dem.
 14.  Och David ropade till folket och till Abner, Ners son, och sade:
      »Vill du icke svara, Abner?»  Abner svarade och sade: »Vem är du
      som så ropar till konungen?»
 15.  David sade till Abner: »Du är ju en man som icke har sin like i
      Israel.  Varför har du då icke vakat över din herre, konungen?  En
      av folket har ju kommit in för att förgöra konungen, din herre.
 16.  Vad du har gjort är icke väl gjort.  Så sant HERREN lever, I
      haden förtjänat att dö, därför att I icke haven vakat över eder
      herre, HERRENS smorde.  Se nu efter: var äro konungens spjut och
      vattenkruset som stodo vid hans huvudgärd?»
 17.  Då kände Saul igen Davids röst och sade: »Det är ju din röst,
      min son David.»  David svarade: »Ja, min herre konung.»
      >1 Sam. 24,17.
 18.  Och han sade ytterligare: »Varför jagar min herre så efter sin
      tjänare?  Vad har jag då gjort, och vad för ont är i min hand?
 19.  Må nu min herre konungen höra sin tjänares ord: Om det är HERREN
      som har uppeggat dig emot mig, så låt honom få känna lukten av
      en offergåva; men om det är människor, så vare de förbannade
      inför HERREN, därför att de nu hava drivit mig bort, så att jag
      icke får uppehålla mig i HERRENS arvedel.  De säga ju: 'Gå bort
      och tjäna andra gudar.'
 20.  Och må nu icke mitt blod falla på jorden fjärran ifrån HERRENS
      ansikte, då Israels konung har dragit ut för att söka efter en
      enda liten loppa, såsom man jagar rapphöns på bergen.»
      >1 Sam. 24,15.
 21.  Då sade Saul: »Jag har syndat.  Kom tillbaka, min son David; ty
      jag vill icke mer göra dig något ont, eftersom mitt liv i dag
      har varit dyrt aktat i dina ögon.  Se, ja har handlat i mycket
      stor dårskap och förvillelse.»
      >1 Sam. 24,18 f.
 22.  David svarade och sade: »Se här är spjutet, o konung; låt nu en
      av dina män komma hitöver och hämta det.
 23.  Och HERREN skall vedergälla var och en för hans rättfärdighet
      och trofasthet.  HERREN gav dig ju dag i min hand, men jag ville
      icke uträcka min hand mot HERRENS smorde.
 24.  Och likasom ditt liv i dag har varit högt aktat i mina ögon, så
      så ock mitt liv vara högt aktat i HERRENS ögon, så att han
      räddar mig ur all nöd.»
 25.  Saul sade till David: »Välsignad vare du, min son David!  Vad du
      företager dig, det skall du ock förmå utföra.»  Därefter gick
      David sin väg, och Saul vände tillbaka hem igen.
*09/27 Första Samuelsboken, 27 Kapitlet
                   Första Samuelsboken, 27 Kapitlet

                  David hos Akis i Gat och i Siklag.

  1.  Men David sade till sig själv: »En dag skall jag nu i alla fall
      omkomma genom Sauls hand.  Ingen annan räddning finnes för mig än
      att fly undan till filistéernas land; då måste Saul avstå ifrån
      att vidare söka efter mig över hela Israels område, och så
      undkommer jag hans hand.»
  2.  Och David bröt upp och drog med sina sex hundra man över till
      Akis, Maoks son, konungen i Gat.
      >1 Sam. 21,10.
  3.  Och David stannade hos Akis i Gat med sina män, var och en med
      sitt husfolk, David med sina båda hustrur, Ahinoam från Jisreel
      och Abigail, karmeliten Nabals hustru.
      >1 Sam. 25,42 f.
  4.  Och när det blev berättat för Saul att David hade flytt till
      Gat, sökte han icke vidare efter honom.
  5.  Men David sade till Akis: »Om jag har funnit nåd för dina ögon,
      så låt mig få min bostad i någon av landsortsstäderna, så att
      jag får vistas där.  Varför skulle din tjänare bo i huvudstaden
      hos dig?»
  6.  Då gav Akis honom samma dag Siklag.  Därför hör Siklag ännu i dag
      under Juda konungar.
  7.  Den tid David bodde i filistéernas land var sammanräknat ett år
      och fyra månader.
      >1 Sam. 29,3.

  8.  Men David drog upp med sina män, och de företogo plundringståg i
      gesuréernas, girsiternas och amalekiternas land.  Ty dessa
      stammar bodde sedan gammalt där i landet, fram emot Sur och ända
      intill Egyptens land.
      >1 Sam. 15,7.
  9.  Och så ofta David härjade i landet, lät han varken män eller
      kvinnor bliva vid liv; men får och fäkreatur och åsnor och
      kameler och kläder tog han med sig och vände så tillbaka och kom
      till Akis.
      >2 Mos. 17,14. 5 Mos. 25,19.
 10.  När då Akis sade: »Haven I väl i dag företagit något
      plundringståg?», svarade David: »Ja, i den del av Sydlandet, som
      tillhör Juda», eller: »I den del av Sydlandet, som tillhör
      jerameeliterna», eller: »I den del av Sydlandet, som tillhör
      kainéerna.»
      >Dom. 1,16.
 11.  Men att David lät varken män eller kvinnor bliva vid liv och
      komma till Gat, det skedde därför att han tänkte: »De kunde
      eljest förråda oss och säga: 'Så och så har David gjort, så har
      han betett sig under hela den tid han har bott i filistéernas
      land.'»
 12.  Därför trodde Akis David och tänkte: »Han har nu gjort sig
      förhatlig för sitt folk Israel och kommer att bliva min tjänare
      för alltid.
*09/28 Första Samuelsboken, 28 Kapitlet
                   Första Samuelsboken, 28 Kapitlet

                  David i filistéernas här.  Saul hos
                     andebesvärjerskan i En-Dor.

  1.  Vid den tiden församlade filistéerna sina krigshärar för att
      strida mot Israel.  Och Akis sade till David: »Du må veta att du
      med dina män nu måste draga ut med mig i härnad.»
  2.  David svarade Akis: »Välan, då skall du ock få märka vad din
      tjänare kan uträtta.»  Akis sade till David »Välan, jag sätter
      dig alltså till väktare över mitt huvud för beständigt.»

  3.  Samuel var nu död, och hela Israel hade hållit dödsklagan efter
      honom; och de hade begravit honom i hans stad, i Rama.  Och Saul
      hade utdrivit andebesvärjare och spåmän ur landet.
      >2 Mos. 22,18. 3 Mos. 19,31. 20,27.  5 Mos. 18,10 f.
      >1 Sam. 25,1.

  4.  Så församlade sig nu filistéerna och kommo och lägrade sig vid
      Sunem.  Då församlade ock Saul hela Israel, och de lägrade sig
      vid Gilboa.
  5.  Men när Saul såg filistéernas läger, fruktade han och
      förskräcktes högeligen i sitt hjärta.
  6.  Och Saul frågade HERREN, men HERREN svarade honom icke, varken
      genom drömmar eller genom urim eller genom profeter.
      >2 Mos. 28,30. 4 Mos. 12,6. 27,21. 1 Sam. 14,37.
  7.  Då sade Saul till sina tjänare: »Söken upp åt mig någon
      andebesvärjerska, så vill jag gå till henne och fråga henne.»
      Hans tjänare svarade honom: »I En-Dor finnes en
      andebesvärjerska.»

  8.  Då gjorde Saul sig oigenkännlig och tog på sig andra kläder och
      gick åstad med två män; och de kommo till kvinnan om natten.  Och
      han sade: »Spå åt mig genom anden, och mana upp åt mig den jag
      säger dig.»
  9.  Men kvinnan svarade honom: »Du vet ju själv vad Saul har gjort,
      huru han har utrotat andebesvärjare och spåmän ur landet.  Varför
      lägger du då ut en snara för mitt liv och vill döda mig?»
 10.  Då svor Saul henne en ed vid HERREN och sade: »Så sant HERREN
      lever, i denna sak skall intet tillräknas dig såsom
      missgärning.»
 11.  Kvinnan frågade: »Vem skall jag då mana upp åt dig?»  Han
      svarade: »Mana upp Samuel åt mig.»
 12.  Men när kvinnan fick se Samuel, gav hon till ett högt rop.  Och
      kvinnan sade till Saul: »Varför har du bedragit mig?  Du är ju
      Saul.»
 13.  Konungen sade till henne: »Frukta icke.  Vad är det då du ser?»
      Kvinnan svarade Saul: »Jag ser ett gudaväsen komma upp ur
      jorden.»
 14.  Han frågade henne: »Huru ser han ut?»  Hon svarade: »Det är en
      gammal man som kommer upp, höljd i en kåpa.»  Då förstod Saul att
      det var Samuel, och böjde sig ned med ansiktet mot jorden och
      bugade sig.
 15.  Och Samuel sade till Saul: »Varför har du stört min ro och manat
      mig upp?»  Saul svarade: »Jag är i stor nöd: filistéerna hava
      begynt krig mot mig, och Gud har vikit ifrån mig och svarar mig
      icke mer, varken genom profeter eller genom drömmar.  Därför har
      jag kallat dig upp, på det att du må låta mig veta vad jag skall
      göra.»
      >1 Sam. 18,12.
 16.  Men Samuel svarade: »Varför frågar du mig, då nu HERREN har
      vikit ifrån dig och blivit din fiende?
      >1 Sam. 16,14.
 17.  HERREN har efter sitt behag gjort vad han hade sagt genom mig:
      HERREN har ryckt riket ur din hand och givit det åt en annan, åt
      David.
      >1 Sam. 15,28. 1 Kon. 11,11.
 18.  Eftersom du icke hörde HERRENS röst och icke lät Amalek känna
      hans vredes glöd, därför har HERREN nu gjort dig detta.
      >1 Sam. 15,18 f.
 19.  HERREN skall giva både dig och Israel i filistéernas hand, och i
      morgon skall du med dina söner vara hos mig; ja, också Israels
      läger skall HERREN giva i filistéernas hand.»
      >1 Sam. 31,6 f.
 20.  Då föll Saul strax raklång till jorden; så förfärad blev han
      över Samuels ord.  Också voro hans krafter uttömda, ty på ett
      helt dygn hade han ingenting ätit.
 21.  Men kvinnan gick fram till Saul, och när hon såg huru högeligen
      förskräckt han var, sade hon till honom: »Se, din tjänarinna
      lyssnade till din begäran; Jag tog min själ[1] i min hand och
      hörsammade den önskan du uttalade till mig.
      >Dom. 12,3. 1 Sam. 19,5. Ps. 119,109.
 22.  Så lyssna nu också du till dina tjänarinnas ord och låt mig
      sätta fram litet mat för dig, och ät, så att du hämtar krafter,
      innan du går dina färde.»
 23.  Men han vägrade och sade: »Jag vill icke äta.»  Då bådo honom
      hans tjänare jämte kvinnan så enträget, att han lyssnade till
      deras ord; han stod upp från jorden och satte sig på vilobädden.
 24.  Och kvinnan hade en gödd kalv i huset; den slaktade hon nu i
      hast.  Därpå tog hon mjöl och knådade det och bakade därav
      osyrat bröd.
 25.  Sedan satte hon fram det för Saul: och hans tjänare, och de
      åto.  Därefter stodo de upp och gingo samma natt sina färde.

[1]  Se själ i Ordförkl.
*09/29 Första Samuelsboken, 29 Kapitlet
                   Första Samuelsboken, 29 Kapitlet

                   David misstänkes av filistéernas
                       hövdingar och bortvisas.

  1.  Filistéerna församlade nu alla sina härar i Afek, medan
      israeliterna voro lägrade vid källan i Jisreel.
      >1 Sam. 4,1.
  2.  Då nu filistéernas hövdingar tågade fram med avdelningar på
      hundra och tusen, och David och hans män därvid tågade sist
      fram, tillika med Akis,
  3.  sade filistéernas furstar: »Vad hava dessa hebréer här att
      göra?»  Men Akis svarade filistéernas furstar: »Denne David är ju
      Sauls, Israels konungs, tjänare, som nu har varit hos mig över
      år och dag, och jag har icke funnit något ont hos honom, från
      den dag han gick över till mig ända till denna dag.
      >1 Sam. 27,7.
  4.  Då blevo filistéernas furstar förtörnade på honom; och
      filistéernas furstar sade till honom: »Låt mannen vända om och
      gå tillbaka till den ort du har anvisat honom; han får icke
      draga med med oss till strid, för att han icke under striden må
      bliva vår motståndare.  Ty varigenom skulle han väl bättre kunna
      göra sig behaglig för sin herre än genom dessa mäns huvuden?
      >1 Krön. 12,19.
  5.  Han är ju den David till vilkens ära man sjunger så under
      dansen:
        'Saul har slagit sina tusen,
        men David sina tio tusen.'»
      >1 Sam. 18,7. 21,11.

  6.  Då kallade Akis David till sig och sade till honom: »Så sant
      HERREN lever, du är en redlig man, och att du går ut och in här
      hos mig i lägret är mig välbehagligt, ty jag har icke funnit
      något ont hos dig, från den dag du kom till mig ända till denna
      dag; men för hövdingarna är du icke välbehaglig.
  7.  Så vänd nu tillbaka och gå i frid, för att du icke må göra något
      som misshagar filistéernas hövdingar.»
  8.  David sade till Akis: »Vad har jag då gjort, och vad har du
      funnit hos din tjänare, från den dag jag kom i din tjänst ända
      till denna dag, eftersom jag icke får gå åstad och strida mot
      min herre konungens fiender?»
  9.  Akis svarade och sade till David: »Jag vet bäst att du är mig
      välbehaglig såsom en Guds ängel; men filistéernas furstar säga:
      'Han får icke draga upp med oss i striden.'
 10.  Så stå nu upp bittida i morgon, jämte din herres tjänare som
      hava kommit hit med dig; och när morgon haven stått bittida upp,
      mån I draga edra färde, så snart det har blivit dager.»
 11.  Då stod David bittida upp med sina män för att om morgonen drag
      tillbaka till filistéernas land.  Men filistéerna drogo upp till
      Jisreel.
*09/30 Första Samuelsboken, 30 Kapitlet
                   Första Samuelsboken, 30 Kapitlet

                Siklags förstöring genom amalekiterna
                       och Davids hämnd på dem.

  1.  När David med sina män på tredje dagen kom till Siklag, hade
      amalekiterna infallit i Sydlandet och i Siklag; och de hade
      intagit Siklag och bränt upp det i eld.
      >1 Sam. 27,8 f
  2.  Och kvinnorna som voro därinne, både små och stora, hade de fört
      bort såsom fångar, utan att döda någon; de hade allenast fört
      bort dem och gått sin väg.
  3.  När nu David med sina män kom till staden och fick se att den
      var uppbränd i eld, och att deras hustrur jämte deras söner och
      döttrar voro bortförda såsom fångar,
  4.  brast han ut i gråt, så ock hans folk; och de gräto, till dess
      att de icke förmådde gråta mer.
  5.  Davids båda hustrur, Ahinoam från Jisreel och Abigail,
      karmeliten Nabals hustru, voro också fångna.
      >1 Sam. 25,42 f. 27,3.
  6.  Och David kom i stor nöd, ty folket tänkte stena honom; så
      förbittrat var allt folket, var och en för sina söners och
      döttrars skull.  Men David hämtade styrka hos HERREN, sin Gud.
  7.  Och David sade till prästen Ebjatar, Ahimeleks son: »Bär hit
      till mig efoden.»  Då bar Ebjatar fram efoden till David.
      >1 Sam. 23,9.
  8.  David frågade nu HERREN: »Skall jag sätta efter denna
      rövarskara?  Kan jag då hinna upp den?»  Han svarade honom: »Sätt
      efter dem; ty du skall förvisso hinna upp dem och skaffa
      räddning.»
      >1 Sam. 23,2. 2 Sam.5,19.

  9.  Då begav sig David åstad med sina sex hundra man, och de kommo
      till bäcken Besor; där stannade de som nödgades bliva efter.
 10.  Men David fortsatte förföljelsen med fyra hundra man; ty de som
      sade blivit för trötta, och som därför stannade, utan att gå
      över bäcken Besor, utgjorde två hundra man.

 11.  Sedan träffade de på fältet en egyptisk man; honom togo de med
      sig till David.  Och när de hade givit honom bröd att äta och
      vatten att dricka
 12.  och när de ytterligare hade givit honom ett stycke fikonkaka och
      två russinkakor att äta, kom livskraften tillbaka i honom
      igen.  På tre dygn hade han nämligen varken ätit eller druckit.
 13.  Och David frågade honom: »Vem tillhör du, och varifrån är du?»
      Han svarade: »Jag är en egyptisk yngling, tjänare åt en
      amalekitisk man; men min herre övergav mig för tre dagar sedan,
      därför att jag blev sjuk.
 14.  Vi hade nämligen infallit i den del av Sydlandet, som tillhör
      keretéerna, och i det område som tillhör Juda, och i den del av
      Sydlandet, som tillhör Kaleb, och vi hade bränt upp Siklag i
      eld.»
      >Jos 14,13 f. 15,13 f. Hes. 25,16. Sef. 2,5.
 15.  David sade till honom: »Vill du föra mig ned till den
      rövarskaran?»  Han svarade: »Lova mig med ed vid Gud att du icke
      dödar mig eller utlämnar mig åt min herre, så vill jag föra dig
      ned till den rövarskaran.»
 16.  Så förde han honom ditned, och de lågo då kringspridda överallt
      på marken och åto och drucko och förlustade sig med allt det
      stora byte som de hade tagit ur filistéernas land och ur Juda
      land.
 17.  Och ända från skymningen intill nästa dags afton höll David på
      med att nedgöra dem; och ingen enda av dem kom undan, utom fyra
      hundra tjänare som satte sig upp på kamelerna och flydde.
 18.  Och David räddade allt vad amalekiterna hade tagit; sina båda
      hustrur räddade David också.
 19.  Ingen saknades, varken liten eller stor, ingens son och ingens
      dotter, ej heller något av bytet eller något av det som de hade
      tagit med sig; David förde alltsammans tillbaka.
 20.  David tog ock alla får och fäkreatur, och man drev dessa framför
      den övriga boskapen och ropade: »Detta är Davids byte.»

 21.  Och när David kom tillbaka till de två hundra man som hade varit
      för trötta att följa honom, och som därför hade fått stanna kvar
      vid bäcken Besor, gingo dessa åstad för att möta David och det
      folk som han hade med sig; då gick David fram till folket och
      hälsade dem.
 22.  Men allahanda onda och illasinnade män, bland dem som hade följt
      med David, togo till orda och sade: »Eftersom dessa icke följde
      med oss, skola vi icke giva dem något av bytet som vi hava
      räddat; var och en av dem må allenast taga sin hustru och sina
      barn med sig och gå hem.»
 23.  Men David svarade: »Så skolen I icke göra, mina bröder, med det
      som HERREN har givit oss, då han bevarade oss och gav i vår hand
      denna rövarskara, som kom över oss.
 24.  Och vem skulle för övrigt härutinnan vilja lyssna till eder?
      Nej, sådan deras lott är, som draga med i striden, sådan skall
      deras lott vara, som stanna vid trossen; de skola dela jämnt med
      varandra.»
      >4 Mos. 31,26 f. Jos. 22,8.
 25.  Och därvid blev det, från den dagen och allt framgent; ty han
      gjorde detta till lag och rätt i Israel, såsom det är ännu i
      dag.
 26.  När sedan David kom till Siklag, sände han en del av bytet till
      de äldste i Juda, sina vänner, i det han lät säga: »Detta är en
      skänk till eder av bytet från HERRENS fiender.»
 27.  Han sände till de äldste i Betel, de äldste i Ramot i Sydlandet
      och de äldste i Jattir;
 28.  till de äldste i Aroer, de äldste i Sifamot och de äldste i
      Estemoa;
 29.  till de äldste i Rakal, de äldste i jerameeliternas städer och
      de äldste i kainéernas städer;
 30.  till de äldste i Horma, de äldste i Bor-Asan och de äldste i
      Atak;
 31.  till de äldste i Hebron och till alla de orter där David hade
      vandrat omkring med sina män.
*09/31 Första Samuelsboken, 31 Kapitlet
                   Första Samuelsboken, 31 Kapitlet

               Sauls och hans söners död i striden mot
                    filistéerna.  Deras begravning.

  1.  Och filistéerna stridde mot Israel; och Israels män flydde för
      filistéerna och föllo slagna på berget Gilboa.
      >1 Sam. 28,4. 1 Krön. 10,1 f.
  2.  Och filistéerna ansatte ivrigt Saul och hans söner.  Och
      filistéerna dödade Jonatan, Abinadab och Malki-Sua, Sauls söner.
      >1 Sam. 14,49. 1 Krön. 8,33. 9,39.
  3.  När då Saul själv blev häftigt anfallen och bågskyttarna kommo
      över honom, greps han av stor förskräckelse för skyttarna.
  4.  Och Saul sade till sin vapendragare: »Drag ut ditt svärd och
      genomborra mig därmed, så att icke dessa oomskurna komma och
      genomborra mig och hantera mig skändligt.»  Men hans vapendragare
      ville det icke, ty han fruktade storligen.  Då tog Saul själv
      svärdet och störtade sig därpå.
      >Dom. 9,54.
  5.  Men när vapendragaren såg att Saul var död, störtade han sig ock
      på sitt svärd och följde honom i döden.

  6.  Så dogo då med varandra på den dagen Saul och hans tre söner och
      hans vapendragare, och därjämte alla hans män.
  7.  Och när israeliterna på andra sidan dalen och på andra sidan
      Jordan förnummo att Israels män hade flytt, och att Saul och
      hans söner voro döda, övergåvo de städerna och flydde; sedan
      kommo filistéerna och bosatte sig i dem.

  8.  Dagen därefter kommo filistéerna för att plundra de slagna och
      funno då Saul och hans tre söner, där de lågo fallna på berget
      Gilboa.
  9.  Då höggo de av hans huvud och drogo av honom hans vapen och
      sände dem omkring i filistéernas land och läto förkunna det
      glada budskapet i sitt avgudahus och bland folket.
 10.  Och de lade hans vapen i Astartetemplet, men hans kropp hängde
      de upp på Bet-Sans mur.

 11.  Men när invånarna i Jabes i Gilead hörde vad filistéerna hade
      gjort med Saul,
 12.  stodo de upp, alla stridbara män, och gingo hela natten och togo
      Sauls och hans söners kroppar ned från Bet-Sans mur, och begåvo
      sig därefter till Jabes och förbrände dem där.
      >2 Krön. 16,14. 21,19. Jer. 34,5.
 13.  Sedan togo de deras ben och begrovo dem under tamarisken i Jabes
      och fastade så i sju dagar.
