@c -*- 1917 -*-
*07/ Domarboken
*07/01 Domarboken, 1 Kapitlet
                        Domarboken, 1 Kapitlet

                 Israeliternas strider med kananéerna
                          efter Josuas död.

  1.  Efter Josuas död frågade Israels barn HERREN och sade: »Vem
      bland oss skall först draga upp mot kananéerna och strida mot
      dem?»
  2.  HERREN sade: »Juda skall göra det; se, jag har givit landet i
      hans hand.»
  3.  Då sade Juda till sin broder Simeon: »Drag upp med mig in i min
      arvslott, och låt oss strida mot kananéerna, så skall jag sedan
      tåga med dig in i din arvslott.»  Så tågade då Simeon med honom.
  4.  När nu Juda drog ditupp, gav HERREN kananéerna och perisséerna i
      deras hand, så att de slogo dem vid Besek, tio tusen man.
  5.  Ty vid Besek träffade de på Adoni-Besek och stridde mot honom och
      slogo så kananéerna och perisséerna.
  6.  Och Adoni-Besek flydde, men de förföljde honom och grepo honom
      och höggo av honom hans tummar och stortår.
  7.  Då sade Adoni-Besek: »Sjuttio konungar med avhuggna tummar och
      stortår hämtade upp smulorna under mitt bord; efter mina
      gärningar har Gud nu vedergällt mig.»  Sedan förde de honom till
      Jerusalem, och där dog han.

  8.  Men Juda barn belägrade Jerusalem och intogo det och slogo dess
      invånare med svärdsegg; därefter satte de eld på staden.
  9.  Sedan drogo Juda barn ned för att strida mot de kananéer som
      bodde i Bergsbygden, i Sydlandet och i Låglandet.
 10.  Och Juda tågade åstad mot de kananéer som bodde i Hebron --
      vilket fordom hette Kirjat-Arba -- och de slogo Sesai, Ahiman
      och Talmai.
 11.  Därifrån tågade de åstad mot Debirs invånare.  Men Debir hette
      fordom Kirjat-Sefer.
 12.  Och Kaleb sade: »Åt den som angriper Kirjat-Sefer och intager
      det vill jag giva min dotter Aksa till hustru.»
 13.  När då Otniel, son till Kenas, Kalebs yngre broder, intog det,
      gav han honom sin dotter Aksa till hustru.
 14.  Och när hon kom till honom, intalade hon honom att begära ett
      stycke åkermark av hennes fader; och hon steg hastigt ned från
      åsnan.  Då sade Kaleb till henne: »Vad önskar du?»
 15.  Hon sade till honom: »Låt mig få en avskedsskänk; eftersom du
      har gift bort mig till det torra Sydlandet, må du giva mig
      vattenkällor.»  Då gav Kaleb henne Illitkällorna och
      Tatitkällorna.

 16.  Och kainéens, Moses svärfaders, barn hade dragit upp från
      Palmstaden med Juda barn till Juda öken, söder om Arad; de gingo
      åstad och bosatte sig bland folket där.

 17.  Men Juda tågade åstad med sin broder Simeon, och de slogo de
      kananéer som bodde i Sefat; och de gåvo staden till spillo; så
      fick den namnet Horma[1].
 18.  Därefter intog Juda Gasa med dess område, Askelon med dess
      område och Ekron med dess område.
 19.  Och HERREN var med Juda, så att de intogo bergsbygden; men de
      kunde icke fördriva dem som bodde i dalbygden, därför att dessa
      hade stridsvagnar av järn.
 20.  Och de gåvo Hebron åt Kaleb, såsom Mose hade föreskrivit; och
      han fördrev därifrån Anaks tre söner.
 21.  Men jebuséerna, som bodde i Jerusalem, blevo icke fördrivna av
      Benjamins barn; därför bodde ock jebuséerna kvar bland Benjamins
      barn i Jerusalem, såsom de göra ännu dag.

 22.  Så drogo ock männen av Josefs hus upp till Betel, och HERREN var
      med dem.
 23.  Och männen av Josefs hus läto bespeja Betel, samma stad som
      fordom hette Lus.
 24.  Då fingo deras kunskapare se en man gå ut ur staden, och de sade
      till honom: »Visa oss var vi kunna komma in i staden, så vilja
      vi sedan göra barmhärtighet med dig.»
 25.  När han sedan hade visat dem var de kunde komma in i staden,
      slog de stadens invånare med svärdsegg; men den mannen och hela
      hans släkt läto de gå.
 26.  Och mannen begav sig till hetiternas land; där byggde han en
      stad och gav den namnet Lus, såsom den heter ännu i dag.

 27.  Men Manasse intog icke Bet-Sean med underlydande orter, ej
      heller Taanak med underlydande orter; och ej heller fördrevo de
      invånarna i Dor och underlydande orter, ej heller invånarna i
      Jibleam och underlydande orter, ej heller invånarna i Megiddo
      och underlydande orter, utan kananéerna förmådde hålla sig kvar
      där i landet.
 28.  När sedan israeliterna blevo de starkare, läto de kananéerna
      bliva arbetspliktiga under sig; de fördrevo dem icke heller då.

 29.  Icke heller fördrev Efraim de kananéer som bodde i Geser, utan
      kananéerna bodde kvar bland dem där i Geser.

 30.  Sebulon fördrev icke invånarna i Kitron och invånarna i Nahalol,
      utan kananéerna bodde kvar bland dem, men blevo arbetspliktiga
      under dem.

 31.  Aser fördrev icke invånarna i Acko eller invånarna i Sidon, ej
      heller dem i Alab, Aksib, Helba, Afik och Rehob.
 32.  Alltså bodde aseriterna bland kananéerna, landets gamla
      inbyggare; ty de fördrevo dem icke.

 33.  Naftali fördrev icke invånarna i Bet-Semes, ej heller invånarna
      i Bet-Anat, utan bodde ibland kananéerna, landets gamla
      inbyggare; men invånarna i Bet-Semes och Bet-Anat blevo
      arbetspliktiga åt dem.

 34.  Men amoréerna trängde undan Dans barn till bergsbygden, ty de
      tillstadde dem icke att komma ned till dalbygden.
 35.  Och amoréerna förmådde hålla sig kvar i Har-Heres, Ajalon och
      Saalbim; men Josefs barns hand blev tung över dem, så att de
      blevo arbetspliktiga under dessa.
 36.  Och amoréernas område sträckte sig från Skorpionhöjden, från
      Sela vidare uppåt.

[1]  Se noten till 4 Mos. 21:3.
*07/02 Domarboken, 2 Kapitlet
                        Domarboken, 2 Kapitlet

                 Bestraffning av Israels ohörsamhet.
                    Tillståndet under domartiden.

  1.  Och HERRENS ängel kom från Gilgal upp till Bokim.  Och han sade:
      »Jag förde eder upp ur Egypten och lät eder komma in i det land
      som jag med ed hade lovat åt edra fäder; och jag sade: 'Jag
      skall icke bryta mitt förbund med eder till evig tid.
      >1 Mos. 15,18. 17,7 f. 5 Mos. 29,14 f.
  2.  I åter skolen icke sluta förbund med detta lands inbyggare; I
      skolen bryta ned deras altaren.'  Men I haven icke velat höra min
      röst.  Vad haven I gjort!  --
      >2Mos. 23,32f.  34,12 f. 4 Mos. 33,52 f. 2 Mos. 7,2 f. 12,3.
  3.  Därför säger jag nu ock: 'Jag vill icke förjaga dem för eder,
      utan de skola tränga eder i sidorna, och deras gudar skola bliva
      eder till en snara.'»
      >5 Mos. 7,16. Jos. 23,13.
  4.  När HERRENS ängel hade talat dessa ord till alla Israels barn,
      brast folket ut i gråt.
  5.  Och de gåvo den platsen namnet Bokim[2]; och de offrade där åt
      HERREN.

  6.  Sedan Josua hade låtit folket gå, drogo Israels barn åstad var
      och en till sin arvedel, för att taga landet i besittning.
      >Jos. 24,28.
  7.  Och folket tjänade HERREN, så länge Josua levde, och så länge de
      äldste levde, de som voro kvar efter Josua, dessa som hade sett
      alla de stora gärningar HERREN hade gjort för Israel.
      >Jos. 24,31.
  8.  Men HERRENS tjänare Josua, Nuns son, dog, när han var ett hundra
      tio år gammal.
      >Jos. 24,29 f.
  9.  Och man begrov honom på hans arvedels område i Timna-Heres i
      Efraims bergsbygd, norr om berget Gaas.
 10.  När sedan också hela det släktet hade blivit samlat till sina
      fäder, kom ett annat släkte upp efter dem, ett som icke visste
      av HERREN eller de gärningar som han hade gjort för Israel.
      >5 Mos. 31,16.
 11.  Då gjorde Israels barn vad ont var i HERRENS ögon och tjänade
      Baalerna.
      >4 Mos.25,3.Dom. 8,33. 2 Kon. 1,2,6.
 12.  De övergåvo HERREN, sina fäders Gud, som hade fört dem ut ur
      Egyptens land, och följde efter andra gudar, de folks gudar, som
      bodde omkring dem, och dessa tillbådo de; därmed förtörnade de
      HERREN.
 13.  Ty när de övergåvo HERREN och tjänade Baal och Astarterna,
      >Dom. 10,6 f. 1 Sam. 31,10. 1 Kon. 11,5,33. 2Kon.23,13.
 14.  upptändes HERRENS vrede mot i Israel, och han gav dem i
      plundrares hand, och dessa utplundrade dem; han sålde dem i
      deras fienders hand där runt omkring, så att de icke mer kunde
      stå emot sina fiender.
      >Dom. 3,8. 4,2. Ps. 44,13. Jes. 50,1.
 15.  Varthelst de drogo ut var HERRENS hand emot dem, så att de kommo
      i olycka, såsom HERREN hade hotat, och såsom HERREN hade svurit
      att det skulle gå dem, och de kommo i stor nöd.
      >3 Mos. 26,17, 33. 5 Mos. 28,15 f.
 16.  Då lät HERREN domare[2] uppstå, som frälste dem ur deras
      plundrares hand.
      >Dom. 3,9 f., 15.
 17.  Men de hörde icke heller på sina domare, utan lupo i trolös
      avfällighet efter andra gudar och tillbådo dem; de veko med hast
      av ifrån den väg som deras fäder hade vandrat, i lydnad för
      HERRENS bud, och gjorde icke såsom de.

 18.  När HERREN alltså lät någon domare uppstå bland dem, var han med
      domaren och frälste dem ur deras fienders hand, så länge domaren
      levde; ty då de jämrade sig över sina förtryckare och plågare,
      förbarmade sig HERREN.
      >Dom. 10,16.
 19.  Men när domaren dog, vände de tillbaka och togo sig till vad
      fördärvligt var, ännu mer än deras fäder, så att de följde efter
      andra gudar och tjänade och tillbådo dem; de avstodo icke från
      sina gärningar och sin hårdnackenhet.
 20.  Därför upptändes HERRENS vrede mot Israel, så att han sade:
      »Eftersom detta folk har överträtt det förbund som jag stadgade
      för deras fäder, och icke har velat höra min röst,
 21.  därför skall icke heller jag hädanefter fördriva för dem en enda
      man av de folk som Josua lämnade efter sig, när han dog;
 22.  ty jag skall med dem sätta Israel på prov, om de vilja hålla
      HERRENS väg och vandra därpå, såsom deras fäder hava hållit den,
      eller om de icke vilja det.»
      >Dom. 3,4.
 23.  Alltså lät HERREN dessa folk bliva kvar och fördrev dem icke med
      hast; han gav dem icke i Josuas hand.

[1]  D. ä. de gråtande.
[2]  Se Domare i Ordförkl.
*07/03 Domarboken, 3 Kapitlet
                        Domarboken, 3 Kapitlet

                       Otniel, Ehud och Samgar.

  1.  Dessa voro de folk som HERREN lät bliva kvar, för att genom dem
      sätta Israel på prov, alla de israeliter nämligen, som icke
      hade varit med om alla krigen i Kanaan
      >5 Mos. 7,22.
  2.  -- allenast på det att dessa Israels barns efterkommande skulle
      få vara med om sådana, för att han så skulle lära dem att föra
      krig, dock allenast dem som förut icke hade varit med om sådana
      --:
  3.  filistéernas fem hövdingar och alla kananéer och sidonier, samt
      de hivéer som bodde i Libanons bergsbygd, från berget
      Baal-Hermon ända dit där vägen går till Hamat.
      >Jos. 13,2 f.
  4.  Med dessa ville HERREN sätta Israel på prov, för att förnimma om
      de ville hörsamma de bud som han hade givit deras fäder.
      >5 Mos 8,2 Dom 2,22.
  5.  Då nu Israels barn bodde: ibland kananéerna, hetiterna,
      amoréerna, perisséerna, hivéerna och jebuséerna,
  6.  togo de deras döttrar till hustrur åt sig och gåvo sina döttrar
      åt deras söner och tjänade deras gudar.
      >2 Mos. 23,32 f. 34,16. 5 Mos. 7,3 f.

  7.  Så gjorde Israels barn vad ont var i HERRENS ögon och glömde
      HERREN, sin Gud, och tjänade Baalerna och Aserorna.
  8.  Då upptändes HERRENS vrede mot Israel, och han sålde dem i
      Kusan-Risataims hand, konungens i Aram-Naharaim; och Israels
      barn måste tjäna Kusan-Risataim i åtta år.
  9.  Men Israels barn ropade till HERREN, och HERREN lät då bland
      Israels barn en frälsare uppstå, som frälste dem, nämligen
      Otniel, son till Kenas, Kalebs yngre broder.
 10.  HERRENS Ande kom över honom, och han blev domare i Israel, och
      när han drog ut till strid, gav HERREN Kusan-Risataim, konungen
      i Aram, i hans hand, så att hans hand blev Kusan-Risataim
      övermäktig.
 11.  Och landet hade nu ro i fyrtio år; så dog Otniel, Kenas' son.
      >Dom 8,28.

 12.  Men Israels barn gjorde åter vad ont var i HERRENS ögon, då gav
      HERREN Eglon, konungen i Moab, makt över Israel, eftersom de
      gjorde vad ont var i HERRENS ögon.
 13.  Denne förenade med sig Ammons barn och Amalek; sedan tågade han
      åstad och slog Israel, varefter de intogo Palmstaden.
 14.  Och Israels barn måste nu tjäna: Eglon, konungen i Moab, i
      aderton år.

 15.  Men Israels barn ropade till HERREN, och HERREN lät då bland dem
      en frälsare uppstå, benjaminiten Ehud, Geras son, en vänsterhänt
      man.  När Israels barn genom honom skulle sända sina skänker till
      Eglon, konungen i Moab,
 16.  gjorde sig Ehud ett tveeggat svärd, en fot långt; och han band
      detta under sina kläder vid sin högra länd.
 17.  Så överlämnade han skänkerna till Eglon, konungen i Moab.  Men
      Eglon var en mycket fet man.
 18.  När han nu hade överlämnat skänkerna, lät han folket som hade
      burit dem gå sin väg.
 19.  Men själv vände han tillbaka från Belätesplatsen vid Gilgal och
      lät säga: »Jag har ett hemligt ärende till dig, o konung.»  När
      denne då sade: »Lämnen oss i ro», gingo alla de som stodo
      omkring honom ut därifrån.
 20.  Men sedan Ehud hade kommit in till honom, där han satt i
      sommarsalen, som han hade för sig allena, sade Ehud: »Jag har
      ett ord från Gud att säga dig.»  Då stod han upp från sin stol.
 21.  Men Ehud räckte ut sin vänstra hand och tog svärdet från sin
      högra länd och stötte det i hans buk,
 22.  så att ock fästet följde med in efter klingan, och klingan
      omslöts av fettet, ty han drog icke ut svärdet ur hans
      buk.  Därefter gick Ehud ut i försalen;
 23.  och när han hade kommit ditut, i förhallen, stängde han igen
      dörrarna till salen efter sig och riglade dem.
 24.  Sedan, då han hade gått sin väg, kommo Eglons tjänare, och när
      de fingo se att dörrarna till salen voro riglade, tänkte de:
      »Förvisso har han något avsides bestyr i sin sommarkammare.»
      >1 Sam. 24,4.
 25.  Men sedan de hade väntat länge och väl, och han ändå icke
      öppnade dörrarna till salen, togo de nyckeln och öppnade själva,
      och se, då låg deras herre död där på golvet.
 26.  Men Ehud hade flytt undan, medan de dröjde; han hade redan
      hunnit förbi Belätesplatsen och flydde sedan undan till Seira.
 27.  Och så snart han hade kommit hem, lät han stöta i basun Efraims
      bergsbygd; då drogo Israels barn ned från bergsbygden med honom
      i spetsen för sig.
 28.  Och han sade till dem: »Följen efter mig, ty HERREN har givit
      edra fiender, moabiterna, i eder hand.»  Då drogo de efter honom
      längre ned och besatte vadställena över Jordan för moabiterna
      och läto ingen komma över.
 29.  Där slogo de då moabiterna, vid pass tio tusen man, allasammans
      ansenligt och tappert folk; icke en enda kom undan.
 30.  Så blev Moab då kuvat under Israels hand.  Och landet hade nu ro
      i åttio år.
 31.  Efter honom kom Samgar, Anats son; han slog filistéerna, sex
      hundra man, med en oxpik.  Också han frälste Israel.
*07/04 Domarboken, 4 Kapitlet
                        Domarboken, 4 Kapitlet

                  Debora.  Baraks seger över Sisera.
                             Siseras död.

  1.  Men Israels barn gjorde åter vad ont var i HERRENS ögon, när
      Ehud var död.
  2.  Då sålde HERREN dem i Jabins hand, den kananeiske konungens, som
      regerade i Hasor.  Hans härhövitsman var Sisera, och denne bodde
      i Haroset-Haggoim.
      >Jos. 11,10. 1 Sam. 12,9.
  3.  Och Israels barn ropade till HERREN; ty han hade nio hundra
      stridsvagnar av järn, och han förtryckte Israels barn våldsamt i
      tjugu år.

  4.  Men Debora, en profetissa, Lappidots hustru, var på den tiden
      domarinna i Israel.
  5.  Hon plägade sitta under Deborapalmen, mellan Rama och Betel i
      Efraims bergsbygd, och Israels barn drogo ditupp till henne, for
      att hon skulle skipa rätt.
  6.  Hon sände nu och lät kalla till sig Barak, Abinoams son, från
      Kedes i Naftali, och sade till honom: »Se, HERREN, Israels Gud,
      bjuder: Drag åstad upp på berget Tabor och tag med dig tio tusen
      man av Naftali barn och Sebulons barn.
      >Hebr. 11,32.
  7.  Ty jag vill draga Sisera, Jabins härhövitsman, med hans vagnar
      och skaror, till dig vid bäcken Kison och giva honom i din
      hand.»
  8.  Barak sade till henne: »Om du går med mig, så går jag, men om du
      icke går med mig, så går icke heller jag.»
  9.  Då svarade hon: »Ja, jag skall gå med dig; dock skall äran då
      icke bliva din på den väg du nu går, utan HERREN skall sälja
      Sisera i en kvinnas hand.»  Så stod Debora upp och gick med Barak
      till Kedes.

 10.  Då bådade Barak upp Sebulon och Naftali till Kedes, och tio
      tusen man följde honom ditupp; Debora gick ock ditupp med honom.
 11.  Men kainéen Heber hade skilt sig från de övriga kainéerna,
      Hobabs, Moses svärfaders, barn; och han hade sina tältplatser
      ända till terebinten i Saannim vid Kedes.
      >4 Mos. 10,29. Dom. 1,16.
 12.  Och man berättade för Sisera att Barak, Abinoams son, hade
      dragit upp på berget Tabor.
 13.  Då bådade Sisera upp alla sina stridsvagnar, nio hundra vagnar
      av järn, därtill ock allt folk han hade, att draga från
      Haroset-Haggoim till bäcken Kison.
 14.  Men Debora sade till Barak: »Stå upp, ty detta är den dag på
      vilken HERREN har givit Sisera i din hand; se, HERREN har dragit
      ut framför dig.»  Så drog då Barak ned från berget Tabor, och tio
      tusen man följde honom.
 15.  Och HERREN sände förvirring över Sisera och alla hans vagnar och
      hela hans här, så att de veko tillbaka för Baraks svärd; och
      Sisera steg ned från sin vagn och flydde till fots.
      >Ps. 83,10.
 16.  Och Barak jagade efter vagnarna och hären ända till
      Haroset-Haggoim.  Och hela Siseras här föll för svärdsegg; icke
      en enda kom undan.

 17.  Men Sisera hade under flykten styrt sina steg till Jaels,
      kainéen Hebers hustrus, tält; ty vänskap rådde mellan Jabin,
      konungen i Hasor, och kainéen Hebers hus.
 18.  Då gick Jael ut emot Sisera och sade till honom: »Kom in, min
      herre, kom in till mig, frukta intet.»  Så gick han då in till
      henne i tältet, och hon höljde över honom med ett täcke.
 19.  Och han sade till henne: »Giv mig litet vatten att dricka, ty
      jag är törstig.»  Då öppnade hon mjölk- kärlet och gav honom att
      dricka och höljde sedan åter över honom.
 20.  Och han sade till henne: »Ställ dig vid ingången till tältet;
      och kommer någon och frågar dig om någon är här, så svara nej.»
 21.  Men Jael, Hebers hustru, grep en tältplugg och tog en hammare i
      sin hand, gick därefter sakta in till honom och slog pluggen
      genom tinningen på honom, så att den gick ned i marken.  Så
      dödades han, där han låg försänkt i tung sömn, medtagen av
      trötthet.
      >Judit 13,6 f.
 22.  I samma stund kom Barak jagande efter Sisera; då gick Jael ut
      emot honom och sade till honom: »Kom hit, så skall jag visa dig
      den man som du söker.»  När han då gick in till henne, fick han
      se Sisera ligga död där, med tältpluggen genom tinningen.

 23.  Så lät Gud på den dagen Jabin, konungen i Kanaan, bliva kuvad av
      Israels barn.
 24.  Och Israels barns hand vilade allt tyngre på Jabin, konungen i
      Kanaan; och till slut förgjorde de Jabin, konungen i Kanaan.
*07/05 Domarboken, 5 Kapitlet
                        Domarboken, 5 Kapitlet

                    Deboras och Baraks segersång.

  1.  De sjöngo Debora och Barak, Abinoams son, denna sång:

  2.    Att härförare förde an i Israel,
          att folket villigt följde dem --
          loven HERREN därför!
      >Dom. 4,10.
  3.    Hören, I konungar;
          lyssnen, I furstar.
        Till HERRENS ära
          vill jag, vill jag sjunga,
        lovsäga HERREN,
          Israels Gud.

  4.    HERRE, när du drog ut från Seir,
        när du gick fram ifrån Edoms mark,
        då bävade jorden,
          då strömmade det från himmelen,
        då strömmade vatten
          ned ifrån molnen;
      >2 Mos. 19,16 f. 5 Mos. 2,3 f. 33,2. Ps. 68,8 f. 77,18. 97,5. 114,7.
  5.    bergen skälvde
          inför HERRENS ansikte,
        ja, Sinai inför HERRENS,
          Israels Guds, ansikte.

  6.    I Samgars dagar,
          Anats sons,
        i Jaels dagar
          lågo vägarna öde;
        vandrarna måste färdas
           svåra omvägar.
      >Dom. 3,31.
  7.    Inga styresmän funnos,
          inga funnos mer i Israel,
        förrän du stod upp, Debora,
        stod upp såsom en moder i Israel.
      >Dom. 4,4.
  8.    Man valde sig nya gudar;
          då nådde striden fram till portarna.
        Men ingen sköld, intet spjut var att se
        hos de fyrtio tusen i Israel.
      >5 Mos. 32,17. 1 Sam. 13,19 f.

  9.    Mitt hjärta tillhör Israels hövdingar
        och dem bland folket, som villigt följde;
 10.    ja, loven HERREN.
        I som riden på vita åsninnor,
          I som sitten hemma på mattor,
        och I som vandren på vägen, talen härom.
 11.    När man under rop
          skiftar byte mellan vattenhoarna,
        då lovprisar man där
          HERRENS rättfärdiga gärningar,
        att han i rättfärdighet regerar i Israel.
        Då drog HERRENS folk
          ned till portarna.
 12.    Upp, upp, Debora!
        Upp, upp, sjung din sång!
        Stå upp, Barak;
          tag dig fångar,
          du Abinoams son.

 13.    Då satte folkets kvarleva
          de tappre till anförare,
        HERREN satte mig
          till anförare över hjältarna.
 14.    Från Efraim kommo män
          som hade rotfäst sig i Amalek;
        Benjamin följde dig
          och blandade sig med dina skaror.
        Ned ifrån Makir
          drogo hövdingar åstad,
        och från Sebulon män
         som buro anförarstav.
      >Jos. 17,1. Dom. 12,15.
 15.    Furstarna i Isaskar
          slöto sig till Debora;
        och likasom Isaskar,
         så gjorde ock Barak;
        ned i dalen skyndade man i dennes spår.

          Bland Rubens ätter
          höllos stora rådslag.
 16.    Men varför satt du kvar
          ibland dina fållor
        och lyssnade till flöjtspel vid hjordarna?
        Ja, av Rubens ätter
        fördes stora överläggningar.
 17.    Gilead stannade
          på andra sidan Jordan.
        Och Dan varför -- dröjer han
          ännu vid skeppen?
        Aser satt kvar
          vid havets strand,
          vid sina vikar stannade han.
      >Jos. 13,24 f. 19,24 f., 40 f.
 18.    Men Sebulon var ett folk
          som prisgav sitt liv åt döden,
        Naftali likaså,
          på stridsfältets höjder.

 19.    Konungar drogo fram och stridde
        ja, då stridde Kanaans konungar
        vid Taanak, invid Megiddos vatten;
        men byte av silver vunno de icke.
 20.    Från himmelen fördes strid,
        stjärnorna stridde
        från sina banor mot Sisera.
      >2 Mos. 14,24 f. Jos. 10,l2 f. Dom. 4,15.

 21.    Bäcken Kison ryckte dem bort,
          urtidsbäcken,
          bäcken Kison.
        Gå fram, min själ, med makt!
      >Dom. 4,13.
 22.    Då stampade hästarnas hovar,
        när deras tappra ryttare jagade framåt, framåt.
 23.    Förbannen Meros,
          säger HERRENS ängel,
        ja, förbannen dess inbyggare,
        därför att de ej kommo
          HERREN till hjälp,
        HERREN till hjälp bland hjältarna.

 24.    Välsignad vare Jael framför andra kvinnor,
        Hebers hustru, kainéens,
        välsignad framför alla kvinnor som bo i tält!
      >Dom. 4,17 f. Judit 13,18.
 25.    Vatten begärde han;
            då gav hon honom mjölk,
        gräddmjölk bar hon fram
            i högtidsskålen.
 26.    Sin hand räckte hon ut efter tältpluggen,
        sin högra hand efter arbetshammaren
        med den slog hon Sisera
            och krossade hans huvud,
        spräckte hans tinning
            och genomborrade den.
 27.    Vid hennes fötter sjönk han ihop,
            föll omkull och blev liggande;
        ja, vid hennes fötter
            sjönk han ihop och föll omkull;
        där han sjönk ihop,
            där föll han dödsslagen.

 28.    Ut genom fönstret
            skådade hon och ropade,
        Siseras moder,
            ut genom gallret:
        »Varför dröjer väl
            hans vagn att komma?
        Varför äro de så senfärdiga,
            hans vagnshästars fötter?»
 29.    Då svara de klokaste
            av hennes hovtärnor,
        och själv giver hon sig
            detsamma svaret:
 30.    »Förvisso vunno de byte,
            som de nu utskifta:
        en flicka, ja, två
            åt envar av männen,
        byte av praktvävnader för Siseras räkning,
        byte av praktvävnader, brokiga tyger;
        en präktig duk, ja, två brokiga dukar
        för de fångnas halsar.»

 31.    Så må alla dina fiender
            förgås, o HERRE.
        Men de som älska honom må likna solen,
            när den går upp i hjältekraft.

      Och landet hade nu ro i fyrtio år.
      >Ps. 19,6. Matt. 13,43.
*07/06 Domarboken, 6 Kapitlet
                        Domarboken, 6 Kapitlet

                   Gideons kallelse.  Begynnelse av
                           befrielseverket.

  1.  Men när Israels barn gjorde vad ont var i HERRENS ögon, gav
      HERREN dem i Midjans hand, i sju år.
  2.  Och Midjans hand blev Israel så övermäktig, att Israels barn
      till skydd mot Midjan gjorde sig de hålor som nu äro att se i
      bergen, så ock grottorna och bergfästena.
  3.  Så ofta israeliterna hade sått, drogo midjaniterna, amalekiterna
      och österlänningarna upp emot dem
      >5 Mos. 28,33.
  4.  och lägrade sig där och överföllo dem och fördärvade landets
      gröda ända fram emot Gasa; de lämnade inga livsmedel kvar i
      Israel, inga får, oxar eller åsnor.
  5.  Ty de drogo ditupp med sin boskap och sina tält och kommo så
      talrika som gräshoppor; de själva och deras kameler voro
      oräkneliga.  Och de föllo in i landet för att fördärva det.
  6.  Så kom Israel i stort elände genom Midjan; då ropade Israels
      barn till HERREN.
  7.  Och när Israels barn ropade till HERREN för Midjans skull,
  8.  sände HERREN en profet till Israels barn.  Denne sade till dem:
      »Så säger HERREN, Israels Gud: Jag själv har fört eder upp ur
      Egypten och hämtat eder ut ur träldomshuset.
  9.  Jag har räddat eder från egyptiernas hand och från alla edra
      förtryckares hand; jag har förjagat dem för eder och givit eder
      deras land.
 10.  Och jag sade till eder: Jag är HERREN, eder Gud; I skolen icke
      frukta de gudar som dyrkas av amoréerna, i vilkas land I bon.
      Men I villen icke höra min röst.
      >2 Kon. 17,35, 38 f.

 11.  Och HERRENS ängel kom och satte sig under terebinten vid Ofra,
      som tillhörde abiesriten Joas; dennes son Gideon höll då på att
      klappa ut vete i vinpressen, för att bärga det undan Midjan.
 12.  För honom uppenbarade sig nu HERRENS ängel och sade till honom:
      »HERREN är med dig, du tappre stridsman.»
 13.  Gideon svarade honom: »Ack min herre, om HERREN är med oss,
      varför har då allt detta kommit över oss?  Och var äro alla hans
      under, om vilka våra fäder hava förtäljt för oss och sagt: 'Se,
      HERREN har fört oss upp ur Egypten'?  Nu har ju HERREN
      förskjutit oss och givit oss i Midjans våld.»
      >2 Mos. 13,14.
 14.  Då vände sig HERREN till honom och sade: »Gå åstad i denna din
      kraft och fräls Israel ur Midjans våld; se, jag har sänt dig.»
      >Hebr.11,32 f.
 15.  Han svarade honom: »Ack Herre, varmed kan jag frälsa Israel?  Min
      ätt är ju den oansenligaste i Manasse, och jag själv den
      ringaste i min faders hus.»
 16.  HERREN sade till honom: »Jag vill vara med dig, så att du skall
      slå Midjan, såsom voro det en enda man.»
      >2 Mos 3.12
 17.  Men han svarade honom: »Om jag har funnit nåd för dina ögon, så
      låt mig få ett tecken att det är du som talar med mig.
 18.  Gå icke bort härifrån, förrän jag har kommit tillbaka till dig
      och hämtat ut min offergåva och lagt fram den för dig.»  Han
      sade: »Jag vill stanna, till dess du kommer igen.»

 19.  Då gick Gideon in och tillredde en killing, så ock osyrat bröd
      av en efa mjöl; därefter lade han köttet i en korg och hällde
      spadet i en kruka; sedan bar han ut det till honom under
      terebinten och satte fram det.
 20.  Men Guds ängel sade till honom: Tag köttet och det osyrade
      brödet, och lägg det på berghällen där, och gjut spadet
      däröver.»  Och han gjorde så.
 21.  Och HERRENS ängel räckte ut staven som han hade i sin hand och
      rörde med dess ända vid köttet och det osyrade brödet; då kom
      eld ut ur klippan och förtärde köttet och det osyrade brödet;
      och därvid försvann HERRENS ängel ur hans åsyn.
      >3 Mos. 9,24. 1 Kon. 18,38 f. 2 Krön. 7,1.
 22.  Då såg Gideon att det var HERRENS ängel.  Och Gideon sade: »Ve
      mig, Herre, HERRE, eftersom jag nu har sett HERRENS ängel
      ansikte mot ansikte!»
      >2 Mos. 33,20 f. Dom. 13,22 f.
 23.  Men HERREN sade till honom: »Frid vare med dig, frukta icke; du
      skall icke dö.»
 24.  Då byggde Gideon där ett altare åt HERREN och kallade det HERREN
      är frid; det finnes kvar ännu i dag i det abiesritiska Ofra.

 25.  Den natten sade HERREN till honom: »Tag den tjur som tillhör din
      fader och den andra sjuåriga tjuren.  Riv sedan ned det
      Baalsaltare som tillhör din fader, och hugg sönder Aseran som
      står därinvid.
      >5 Mos.7,5.
 26.  Bygg därefter upp ett altare åt HERREN, din Gud, överst på denna
      fasta plats, och uppför det på övligt sätt; tag så den andra
      tjuren och offra den till brännoffer på styckena av Aseran som
      du har huggit sönder.»
 27.  Då tog Gideon tio av sina tjänare med sig och gjorde såsom
      HERREN sade sagt till honom.  Men eftersom han fruktade att göra
      det om dagen, av rädsla för sin faders hus och för männen i
      staden, gjorde han det om natten.
 28.  Bittida följande morgon fingo mannen i staden se att Baals
      altare låg nedbrutet, att Aseran därinvid var sönderhuggen, och
      att den andra tjuren hade blivit offrad såsom brännoffer på det
      nyuppbyggda altaret.
 29.  Då sade de till varandra: »Vem har gjort detta?»  Och när de
      frågade och gjorde efterforskningar, fingo de veta att Gideon,
      Joas' son, hade gjort det.
 30.  Då sade männen i staden till Joas: »För din son hitut, han måste
      dö; ty han har brutit ned Baals altare, och han har ock huggit
      sönder Aseran som stod därinvid.»
 31.  Men Joas svarade alla som stodo omkring honom: »Viljen I utföra
      Baals sak, viljen I komma honom till hjälp?  Den som vill utföra
      hans sak, han skall bliva dödad innan nästa morgon.  Är han Gud,
      så utföre han själv sin sak, eftersom denne har brutit ned hans
      altare.
      >1 Kon. 18,21.
 32.  Härav kallade man honom då Jerubbaal, i det man sade: »Baal
      utföre sin sak[1] mot honom, eftersom han har brutit ned hans
      altare.»
      >Dom. 7,1.

 33.  Och midjaniterna, amalekiterna och österlänningarna hade alla
      tillhopa församlat sig och gått över floden och lägrat sig i
      Jisreels dal.
 34.  Men Gideon hade blivit beklädd med HERRENS Andes kraft; han
      stötte i basun, och abiesriterna församlade sig och följde efter
      honom.
      >1 Krön. 12,18. 2 Krön. 24,20. Luk. 24,49.
 35.  Och han sände omkring budbärare i hela Manasse, så att ock de
      övriga församlade sig och följde efter honom; likaledes sände
      han budbärare till Aser, Sebulon och Naftali, och dessa drogo då
      också upp, de andra till mötes.

 36.  Och Gideon sade till Gud: »Om du verkligen vill genom min hand
      frälsa Israel, såsom du har lovat,
 37.  så se nu här: jag lägger denna avklippta ull på tröskplatsen;
      ifall dagg kommer allenast på ullen, under det att marken eljest
      överallt förbliver torr, då vet jag att du genom min hand skall
      frälsa Israel, såsom du har lovat.»
 38.  Och det skedde så, ty när han bittida dagen därefter kramade ur
      ullen, kunde han av den pressa ut så mycket dagg, att en hel
      skål blev full med vatten.
 39.  Men Gideon sade till Gud: »Må din vrede icke upptändas mot mig,
      därför att jag talar ännu en enda gång.  Låt mig få försöka
      blott en gång till med ullen: gör nu så, att allenast ullen
      förbliver torr, under det att dagg kommer eljest överallt på
      marken.»
      >1 Mos. 18,30 f.
 40.  Och Gud gjorde så den natten; allenast ullen var torr, men
      eljest hade dagg kommit överallt på marken.

[1]  Hebr. jareb.
*07/07 Domarboken, 7 Kapitlet
                        Domarboken, 7 Kapitlet

                   Gideons seger över midjaniterna.

  1.  Bittida följande morgon drog Jerubbaal, det är Gideon, åstad med
      allt folket som följde honom, och de lägrade sig vid
      Harodskällan; han hade då midjaniternas läger norr om sig, från
      Morehöjden ned i dalen.
      >Dom. 6,32.
  2.  Men HERREN sade till Gideon: »Folket som har följt dig är för
      talrikt för att jag skulle vilja giva Midjan i deras hand; ty
      Israel kunde då berömma sig mot mig och säga: 'Min egen hand har
      frälst mig.'
      >5 Mos. 8,17 f.
  3.  Låt därför nu utropa för folket och säga: Om någon fruktar och
      är rädd, så må han vända tillbaka hem och skynda bort ifrån
      Gileads berg.»  Då vände tjugutvå tusen man av folket tillbaka,
      så att allenast tio tusen man stannade kvar.
      >5 Mos. 20,8. 1 Mack. 3,56.
  4.  Men HERREN sade till Gideon: »Folket är ännu för talrikt; för
      dem ned till vattnet, så skall jag där göra ett urval av dem åt
      dig.  Den om vilken jag då säger till dig: 'Denne skall gå med
      dig', han får gå med dig, men var och en om vilken jag säger
      till dig: 'Denne skall icke gå med dig', han får icke gå med.»
  5.  Så förde han då folket ned till vattnet.  Och HERREN sade till
      Gideon: »Alla som läppja av vattnet, såsom hunden gör, dem skall
      du ställa för sig, och likaså alla som falla ned på knä för att
      dricka.»
  6.  Då befanns antalet av dem som hade läppjat av vattnet, genom att
      med handen föra det till munnen, vara tre hundra man; allt det
      övriga folket hade fallit ned på knä för att dricka vatten.
  7.  Och HERREN sade till Gideon: »Med de tre hundra män som hava
      läppjat av vattnet skall jag frälsa eder och giva Midjan i din
      hand; allt det andra folket må begiva sig hem, var och en till
      sitt.»
      >1 Sam. 14,6. 2 Krön. 14,11.
  8.  Då tog hans folk till sig sitt munförråd och sina basuner,
      därefter lät han alla de andra israeliterna gå hem, var och en
      till sin hydda; han behöll allenast de tre hundra männen.  Och
      midjaniternas läger hade han nedanför sig i dalen.

  9.  Och HERREN sade den natten till honom: »Stå upp och drag ned i
      lägret, ty jag har givit det i din hand.
 10.  Men om du fruktar för att draga ditned, så må du gå förut med
      din tjänare Pura ned till lägret
 11.  och höra efter, vad man där talar; sedan skall du få mod till
      att draga ditned och bryta in i lägret.»  Så gick han då med sin
      tjänare Pura ned till förposterna i lägret.
 12.  Och midjaniterna, amalekiterna och alla österlänningarna lågo
      där i dalen, talrika såsom gräshoppor; och deras kameler voro
      oräkneliga, talrika såsom sanden på havets strand.
      >Dom. 6,3,5,33
 13.  Då nu Gideon kom dit, höll en man just på att förtälja en dröm
      för en annan.  Han sade: »Jag har nyss haft en dröm.  Jag tyckte
      att en kornbrödskaka kom rullande in i midjaniternas läger.  Den
      kom ända fram till tältet och slog emot det, så att det föll, och
      vände upp och ned på det, och tältet blev så liggande.»
 14.  Då svarade den andre och sade: »Detta betyder intet annat än
      israeliten Gideons, Joas' sons, svärd; Gud har givit Midjan och
      hela lägret i hans hand.»
 15.  När Gideon hörde denna dröm förtäljas och hörde dess uttydning,
      föll han ned och tillbad.  Därefter vände han tillbaka till
      Israels läger och sade: »Stån upp, ty HERREN har givit
      midjaniternas läger i eder hand.

 16.  Och han delade sina tre hundra män i tre hopar och gav
      allasammans basuner i händerna, så ock tomma krukor, med facklor
      inne i krukorna.
 17.  Och han sade till dem: »Sen på mig och gören såsom jag; så snart
      jag har kommit till utkanten av lägret, skolen I göra såsom jag
      gör.
 18.  När nämligen jag och alla som jag har med mig stöta i basunerna,
      skolen ock I stöta i basunerna runt omkring hela lägret och
      ropa: 'För HERREN och för Gideon!'»

 19.  Så kommo nu Gideon och de hundra män, som han hade med sig, till
      utkanten av lägret, när den mellersta nattväkten ingick; och man
      hade just ställt ut vakterna.  Då stötte de i basunerna och
      krossade krukorna som de hade i sina händer.
 20.  De tre hoparna stötte i basunerna och slogo sönder krukorna; de
      fattade med vänstra handen i facklorna och med högra handen i
      basunerna och stötte i dem; och de ropade: »HERRENS och Gideons
      svärd!»
 21.  Men de stodo stilla, var och en på sin plats, runt omkring
      lägret.  Då begynte alla i lägret att löpa hit och dit och skria
      och fly.
 22.  Och när de stötte i de tre hundra basunerna, vände HERREN den
      enes svärd mot den andre i hela lägret; och de som voro i lägret
      flydde ända till Bet-Hasitta, åt Serera till, ända till stranden
      vid Abel-Mehola, förbi Tabbat.
      >1 Sam. 14,20. 2 Krön. 20,23. Ps. 83,10.
 23.  Och åter församlade sig israeliterna, från Naftali och Aser och
      från hela Manasse, och förföljde midjaniterna.

 24.  Och Gideon hade sänt omkring budbärare i hela Efraims bergsbygd
      och låtit säga: »Dragen ned mot Midjan och besätten i deras väg
      vattendragen ända till Bet-Bara, ävensom Jordan.»  Så församlade
      sig alla Efraims män och besatte vattendragen ända till
      Bet-Bara, ävensom Jordan.
 25.  Och de togo två midjanitiska hövdingar, Oreb och Seeb, till
      fånga, och dräpte Oreb vid Orebsklippan, och Seeb dräpte de vid
      Seebspressen, och förföljde så midjaniterna.  Men Orebs och
      Seebs huvuden förde de över till Gideon på andra sidan Jordan.
      >Ps. 83,12. Jes. 9,4. 1O,26.
*07/08 Domarboken, 8 Kapitlet
                        Domarboken, 8 Kapitlet

                   Efraimiternas knot.  Segern över
                midjaniterna fullföljd.  Gideons vägran
               att bliva konung.  Hans efod i Ofra.  Hans
                   söner.  Hans död och begravning.

  1.  Men Efraims män sade till honom: »Huru har du kunnat handla så
      mot oss?  Varför bådade du icke upp oss, när du drog ut till
      strid mot Midjan?»  Och de foro häftigt ut mot honom.
      >Dom. 12,1.
  2.  Han svarade dem: »Vad har jag då uträttat i jämförelse med
      eder?  Är icke Efraims efterskörd bättre än Abiesers
      vinbärgning?
      > Dom. 6,11, 34.
  3.  I eder hand var det som Gud gav de midjanitiska hövdingarna Oreb
      och Seeb.  Vad har jag kunnat uträtta i jämförelse med eder?»  Då
      han så talade, stillades deras vrede mot honom.

  4.  När sedan Gideon kom till Jordan, gick han över jämte de tre
      hundra män som han hade med sig; och de voro trötta av
      förföljandet.
  5.  Han sade därför till männen i Suckot: »Given några kakor bröd åt
      folket som följer mig, ty de äro trötta; se, jag är nu i färd
      med att förfölja Seba och Salmunna, de midjanitiska konungarna.»
  6.  Men de överste i Suckot svarade: »Har du då redan Seba och
      Salmunna i ditt våld, eftersom du fordrar att vi skola giva bröd
      åt din här?»
  7.  Gideon sade »Nåväl; när HERREN, giver Seba och Salmunna i min
      hand, skall jag söndertröska edert kött med ökentörnen och
      tistlar.»
  8.  Så drog han vidare därifrån upp till Penuel och talade på samma
      sätt till dem som voro där; och männen i Penuel gåvo honom samma
      svar som männen i Suckot hade givit.
  9.  Då sade han ock till männen i Penuel: »När jag kommer
      välbehållen tillbaka, skall jag riva ned detta torn.»

 10.  Men Seba och Salmunna befunno sig i Karkor och hade sin här hos
      sig, vid pass femton tusen man, allt som var kvar av
      österlänningarnas hela här; ty de stupade utgjorde ett hundra
      tjugu tusen svärdbeväpnade män.
 11.  Och Gideon drog upp på karavanvägen, öster om Noba och Jogbeha,
      och överföll hären, där den låg sorglös i sitt läger.
      >Mos. 32,35, 42.
 12.  Och Seba och Salmunna flydde, men han satte efter dem; och han
      tog de två midjanitiska konungarna Seba och Salmunna till fånga
      och skingrade hela hären.

 13.  När därefter Gideon, Joas' son, vände tillbaka från striden, ned
      från Hereshöjden,
 14.  fick han fatt på en ung man, en av invånarna i Suckot, och
      utfrågade denne, och han måste skriva upp åt honom de överste i
      Suckot och de äldste där, sjuttiosju män.
 15.  När han sedan kom till männen i Suckot, sade han: »Se här äro nu
      Seba och Salmunna, om vilka I hånfullt saden till mig: 'Har du
      redan Seba och Salmunna i ditt våld, eftersom du fordrar att vi
      skola giva bröd åt dina trötta män?'»
 16.  Därefter lät han gripa de äldste i staden och tog ökentörnen och
      tistlar och lät männen i Suckot få känna dem.
 17.  Och tornet i Penuel rev han ned och dräpte männen i staden.
 18.  Och till Seba och Salmunna sade han: »Hurudana voro de män som I
      dräpten på Tabor?»  De svarade: »De voro lika dig; var och en såg
      ut såsom en konungason.»
 19.  Han sade: »Då var det mina bröder, min moders söner.  Så sant
      HERREN lever: om I haden låtit dem leva, skulle jag icke hava
      dräpt eder.»
 20.  Sedan sade han till Jeter, sin förstfödde: »Stå upp och dräp
      dem.»  Men gossen drog icke ut sitt svärd, ty han var försagd,
      eftersom han ännu var allenast en gosse.
 21.  Då sade Seba och Salmunna: »Stå upp, du själv, och stöt ned oss;
      ty sådan mannen är, sådan är ock hans styrka.»  Så stod då Gideon
      upp och dräpte Seba och Salmunna.  Och han tog för sin räkning de
      prydnader som sutto på deras kamelers halsar.
      >PS. 83,12.

 22.  Och israeliterna sade till Gideon: »Råd du över oss, och såsom
      du så ock sedan din son och din sonson; ty du har frälst oss ur
      Midjans hand.»
 23.  Men Gideon svarade dem: »Jag vill icke råda över eder, och min
      son skall icke heller råda över eder, utan HERREN skall råda
      över eder.»
 24.  Och Gideon sade ytterligare till dem: »Ett vill jag dock begära
      av eder: var och en av eder må giva mig den näsring han har fått
      såsom byte.»  Ty midjaniterna buro näsringar av guld, eftersom de
      voro ismaeliter.
 25.  De svarade: »Ja, vi vilja giva dig dem.»  Och de bredde ut ett
      kläde, och var och en kastade på detta den näsring han hade fått
      såsom byte.
 26.  Och guldringarna, som han hade begärt, befunnos väga ett tusen
      sju hundra siklar i guld -- detta förutom de halsprydnader, de
      örhängen och de purpurröda kläder som de midjanitiska konungarna
      hade burit, och förutom de kedjor som hade suttit på deras
      kamelers halsar.
 27.  Och Gideon lät därav göra en efod och satte upp den i sin stad,
      Ofra; och hela Israel lopp där i trolös avfällighet efter
      den.  Och den blev för Gideon och hans hus till en snara.
      >2 Mos. 28,4, 6 f f. Dom. 17,5.

 28.  Så blev nu Midjan kuvat under Israels barn och upplyfte icke mer
      sitt huvud.  Och landet hade ro i fyrtio år, så länge Gideon
      levde.
      >Dom 3,11.

 29.  Men Jerubbaal, Joas' son, gick hem och stannade sedan i sitt
      hus.
 30.  Och Gideon hade sjuttio söner, som hade utgått från hans länd,
      ty han ägde många hustrur.
 31.  En bihustru som han hade i Sikem födde honom ock en son; denne
      gav han namnet Abimelek.
 32.  Och Gideon, Joas' son, dog i en god ålder och blev begraven i
      sin fader Joas' grav i det abiesritiska Ofra

 33.  Men när Gideon var död, begynte Israels barn åter i trolös
      avfällighet löpa efter Baalerna; och de gjorde Baal-Berit till
      gud åt sig.
      >Dom.9,4.
 34.  Israels barn tänkte icke på HERREN, sin Gud, som hade räddat
      dem från alla deras fienders hand runt omkring.
 35.  Ej heller visade de Jerubbaals, Gideons, hus någon kärlek, till
      gengäld för allt det goda som han hade gjort mot Israel.
      >Dom. 9,5 f.
*07/09 Domarboken, 9 Kapitlet
                        Domarboken, 9 Kapitlet

                 Abimeleks ogärningar och undergång.

  1.  Men Abimelek, Jerubbaals son, gick bort till sin moders bröder i
      Sikem och talade till dem och till alla som voro besläktade med
      hans morfaders hus, och sade:
      >Dom. 8,30 f.
  2.  »Talen så till alla Sikems borgare: Vilket är bäst för eder: att
      sjuttio män, alla Jerubbaals söner, råda över eder, eller att en
      enda man råder över eder?  Kommen därjämte ihåg att jag är edert
      kött och ben.»
  3.  Då talade hans moders bröder till hans förmån allt detta inför
      alla Sikems borgare.  Och dessa blevo vunna för Abimelek, ty de
      tänkte: »Han är ju vår broder.»
  4.  Och de gåvo honom sjuttio siklar silver ur Baal-Berits tempel;
      för dessa lejde Abimelek löst folk och äventyrare, vilkas
      anförare han blev.
      >Dom. 8,33.
  5.  Därefter begav han sig till sin faders hus i Ofra och dräpte där
      sina bröder, Jerubbaals söner, sjuttio män, och detta på en och
      samma sten; dock blev Jotam, Jerubbaals yngste son, vid liv, ty
      han hade gömt sig.
      >2 Kon. 10,7.
  6.  Sedan församlade sig alla Sikems borgare och alla som bodde i
      Millo och gingo åstad och gjorde Abimelek till konung vid
      Vård-terebinten invid Sikem.
      >Jos. 24,25 f.
  7.  När man berättade detta far Jotam, gick han åstad och ställde
      sig på toppen av berget Gerissim och hov upp sin röst och ropade
      och sade till dem: »Hören mig, I Sikems borgare, för att Gud ock
      må höra eder.
      >Mos. 11.29 f.
  8.  Träden gingo en gång åstad för att smörja en konung över
      sig.  Och de sade till olivträdet: 'Bliv du konung över oss'
  9.  Men olivträdet svarade dem: 'Skulle jag avstå från min fetma,
      som både gudar och människor ära mig för, och gå bort för att
      svaja över de andra träden?'
 10.  Då sade träden till fikonträdet: 'Kom du och bliv konung över
      oss.'
 11.  Men fikonträdet svarade dem: 'Skulle jag avstå från min sötma
      och min goda frukt och gå bort för att svaja över de andra
      träden?'
 12.  Då sade träden till vinträdet: 'Kom du och bliv konung över
      oss.'
 13.  Men vinträdet svarade dem: 'Skulle jag avstå från min vinmust,
      som gör både gudar och människor glada, och gå bort för att
      svaja över de andra träden?'
      >Ps. 104,15.
 14.  Då sade alla träden till törnbusken: 'Kom du och bliv konung
      över oss.'
 15.  Törnbusken svarade träden: 'Om det är eder uppriktiga mening att
      smörja mig till konung över eder, så kommen och tagen eder
      tillflykt under min skugga; varom icke, så skall eld gå ut ur
      törnbusken och förtära cedrarna på Libanon.'
 16.  Så hören nu: om I haven förfarit riktigt och redligt däri att I
      haven gjort Abimelek till konung, och om I haven förfarit väl
      mot Jerubbaal och hans hus, och haven vedergällt honom efter
      hans gärningar --
 17.  ty I veten att min fader stridde för eder och vågade sitt liv
      för att rädda eder från Midjans hand,
 18.  under det att I däremot i dag haven rest eder upp mot min faders
      hus och dräpt hans söner, sjuttio män, på en och samma sten, och
      gjort Abimelek, hans tjänstekvinnas son, till konung över Sikems
      borgare, eftersom han är eder broder --
 19.  om I alltså denna dag haven förfarit riktigt och redligt mot
      Jerubbaal och hans hus, då mån I glädja eder över Abimelek, och
      han må ock glädja sig över eder;
 20.  varom icke, så må eld gå ut från Abimelek och förtära Sikems
      borgare och dem som bo i Millo, och från Sikems borgare och från
      dem som bo i Millo må eld gå ut och förtära Abimelek.»
 21.  Och Jotam skyndade sig undan och flydde bort till Beer, och där
      bosatte han sig för att vara i säkerhet för sin broder Abimelek.

 22.  När Abimelek hade härskat över Israel i tre år,
 23.  sände Gud en tvedräktsande mellan Abimelek och Sikems borgare,
      så att Sikems borgare avföllo från Abimelek.
 24.  Detta skedde, för att våldet mot Jerubbaals sjuttio söner skulle
      bliva hämnat, och för att deras blod skulle komma över deras
      broder Abimelek som dräpte dem, så ock över Sikems borgare, som
      lämnade honom understöd, så att han kunde dräpa sina bröder.
 25.  För att skada honom lade Sikems borgare nu folk i försåt på
      bergshöjderna, och dessa plundrade alla som drogo vägen fram
      därförbi.  Detta blev berättat för Abimelek.

 26.  Men Gaal, Ebeds son, kom nu dit med sina bröder, och de drogo in
      i Sikem.  Och Sikems borgare fattade förtroende för honom.
 27.  Så hände sig en gång att de gingo ut på fältet och avbärgade
      sina vingårdar och pressade druvorna och höllo en glädjefest,
      och de gingo därvid in i sin guds hus och åto och drucko, och
      uttalade förbannelser över Abimelek.
 28.  Och Gaal, Ebeds son, sade: »Vad är Abimelek, och vad är Sikem,
      eftersom vi skola tjäna honom?  Han är ju Jerubbaals son, och
      Sebul är hans tillsyningsman.  Nej, tjänen män som härstamma från
      Hamor, Sikems fader.  Varför skulle vi tjäna denne?
      >1 Mos. 34,2.
 29.  Ack om jag hade detta folk under min vård!  Då skulle jag driva
      bort Abimelek.»  Och i fråga om Abimelek sade han: »Föröka din
      här och drag ut.»

 30.  Men när Sebul, hövitsmannen i staden, fick höra vad Gaal, Ebeds
      son, hade sagt, upptändes hans vrede.
 31.  Och han sände listeligen bud till Abimelek och lät säga: »Se,
      Gaal, Ebeds son, och hans bröder hava kommit till Sikem, och de
      hålla just nu på att uppvigla staden mot dig.
 32.  Bryt därför nu upp om natten, du med ditt folk, och lägg dig i
      bakhåll på fältet.
 33.  Sedan må du i morgon bittida, när solen går upp, störta fram mot
      staden.  När han då med sitt folk drager ut mot dig, må du göra
      med honom vad tillfället giver vid handen.»
 34.  Då bröt Abimelek med allt sitt folk upp om natten, och de lade
      sig i bakhåll mot Sikem, i fyra hopar.

 35.  Och Gaal, Ebeds son, kom ut och ställde sig vid ingången till
      stadsporten; och i detsamma bröt Abimelek med sitt folk fram
      ifrån bakhållet.
 36.  När då Gaal såg folket, sade han till Sebul: »Se, där kommer
      folk ned från bergshöjderna.»  Men Sebul svarade honom: »Det är
      skuggan av bergen, som för dina ögon ser ut såsom människor.»
 37.  Gaal tog åter till orda och sade: »Jo, där kommer folk ned från
      Mittelhöjden, och en annan hop kommer på vägen från
      Teckentydarterebinten.»
 38.  Då sade Sebul till honom: »Var är nu din stortalighet, du som
      sade: 'Vad är Abimelek, eftersom vi skola tjäna honom?'  Se, här
      kommer det folk som du så föraktade.  Drag nu ut och strid mot
      dem.
 39.  Så drog då Gaal ut i spetsen för Sikems borgare och gav sig i
      strid med Abimelek.
 40.  Men Abimelek jagade honom på flykten, och han flydde undan för
      honom; och många föllo slagna ända fram till stadsporten.
 41.  Och Abimelek stannade i Aruma; men Sebul drev bort Gaal och hans
      bröder och lät dem icke längre stanna i Sikem.

 42.  Dagen därefter gick folket ut på fältet; och man berättade detta
      för Abimelek.
 43.  Då tog han sitt folk och delade dem i tre hopar och lade sig i
      bakhåll på fältet.  Och när han fick se att folket gick ut ur
      staden, bröt han upp och anföll dem och nedgjorde dem.
 44.  Abimelek och de hopar han hade med sig störtade nämligen fram
      och ställde sig vid ingången till stadsporten; men de båda andra
      hoparna störtade fram mot alla som voro på fältet och nedgjorde
      dem.
 45.  När så Abimelek hade ansatt staden hela den dagen, intog han den
      och dräpte det folk som fanns därinne Sedan rev han ned staden
      och beströdde platsen med salt.

 46.  När besättningen i Sikems torn hörde detta, begåvo de sig alla
      till det fasta valvet i El-Berits tempelbyggnad.
 47.  Och när det blev berättat for Abimelek att hela besättningen i
      Sikems torn hade församlat sig där,
 48.  gick han med allt sitt folk upp till berget Salmon; och Abimelek
      tog en yxa i sin hand och högg av en trädgren och lyfte upp den
      och lade den på axeln; och han sade till sitt folk: »Gören med
      hast detsamma som I haven sett mig göra.»
 49.  Då högg också allt folket av var sin gren och följde efter
      Abimelek, och de lade grenarna intill det fasta valvet och tände
      upp eld till att förbränna valvet jämte dem som voro där.  Så
      omkommo ock alla de människor som bodde i Sikems torn, vid pass
      tusen män och kvinnor.

 50.  Och Abimelek drog åstad till Tebes och belägrade Tebes och intog
      det.
 51.  Men mitt i staden var ett starkt torn, och dit flydde alla män
      och kvinnor, alla borgare i staden, och stängde igen om sig;
      sedan stego de upp på tornets tak.
 52.  Och Abimelek kom till tornet och angrep det; och han gick fram
      till porten på tornet för att bränna upp den i eld.
 53.  Men en kvinna kastade en kvarnsten ned på Abimeleks huvud och
      bräckte så hans huvudskål.
 54.  Då ropade han med hast på sin vapendragare och sade till honom:
      »Drag ut ditt svärd och döda mig, för att man icke må säga om
      mig: En kvinna dräpte honom.»  Då genomborrade hans tjänare
      honom, så att han dog.
      >1 Sam. 31,4.
 55.  När nu israeliterna sågo att Abimelek var död, gingo de hem, var
      och en till sitt.
 56.  Alltså lät Gud det onda som Abimelek hade gjort mot sin fader,
      då han dräpte sina sjuttio bröder, komma tillbaka över honom.
 57.  Och allt det onda som Sikems män hade gjort lät Gud ock komma
      tillbaka över deras huvuden.  Så gick Jotams, Jerubbaals sons,
      förbannelse i fullbordan på dem.
*07/10 Domarboken, 10 Kapitlet
                       Domarboken, 10 Kapitlet

                  Tola och Jair.  Israel åter i sina
                            fienders hand.

  1.  Efter Abimelek uppstod till Israels frälsning Tola, son till
      Pua, son till Dodo, en man från Isaskar; och han bodde i Samir,
      i Efraims bergsbygd.
  2.  Han var domare i Israel i tjugutre år; sedan dog han och blev
      begraven i Samir.

  3.  Efter honom uppstod gileaditen Jair.  Han var domare i Israel i
      tjugutvå år.
  4.  Han hade trettio söner, som plägade rida på trettio åsnor; och
      de hade trettio städer.  Dessa kallar man ännu i dag Jairs byar,
      och de ligga i Gileads land.
      >4 Mos.32,41. 5 Mos. 3,14. Dom. 12.14. 1 Krön. 2,22.
  5.  Och Jair dog och blev begraven i Kamon.

  6.  Men Israels barn gjorde åter vad ont var i HERRENS ögon och
      tjänade Baalerna och Astarterna, så ock Arams, Sidons, Moabs,
      Ammons barns och filistéernas gudar och övergåvo HERREN och
      tjänade honom icke.
  7.  Då upptändes HERRENS vrede mot Israel, och han sålde dem i
      filistéernas och Ammons barns hand.
  8.  Och dessa plågade Israels barn och förforo våldsamt mot dem det
      året; i aderton år gjorde de så mot alla de israeliter som bodde
      på andra sidan Jordan, i amoréernas land, i Gilead.
  9.  Därtill gingo Ammons barn över Jordan och gåvo sig i strid också
      med Juda, Benjamin och Efraims hus, så att Israel kom i stor
      nöd.
 10.  Då ropade Israels barn till HERREN och sade: »Vi hava syndat mot
      dig, ty vi hava övergivit vår Gud och tjänat Baalerna.»
 11.  Men HERREN sade till Israels barn: »Har jag icke frälst eder
      från egyptierna, amoréerna, Ammons barn och filistéerna?
 12.  Likaledes bleven I förtryckta av sidonierna, amalekiterna och
      maoniterna; och när I ropaden till mig, frälste jag eder från
      deras hand.
 13.  Men I haven nu övergivit mig och tjänat andra gudar; därför vill
      jag icke mer frälsa eder.
      >5 Mos. 32,15 f., 19 f.
 14.  Gån bort och ropen till de gudar som I haven utvalt; må de
      frälsa eder, om I nu ären i nöd.
      >5 Mos. 32,38. Jer. 2,28.
 15.  Då sade Israels barn till HERREN: »Vi hava syndat; gör du med
      oss alldeles såsom dig täckes.  Allenast rädda oss nu denna
      gång.»
      >1 Sam. 12,10.
 16.  Därefter skaffade de bort ifrån sig de främmande gudarna och
      tjänade HERREN.  Då kunde han icke längre lida att se Israels
      vedermöda.
      >Dom. 2,18. PS. 78,65 f.

 17.  Och Ammons barn blevo uppbådade och lägrade sig i Gilead; men
      Israels barn församlade sig och lägrade sig i Mispa.
 18.  Då sade folket, nämligen de överste i Gilead, till varandra:
      »Vem vill begynna striden mot Ammons barn?  Den som det vill
      skall bliva hövding över alla Gileads inbyggare.»
      >Dom. 11,6 f.
*07/11 Domarboken, 11 Kapitlet
                       Domarboken, 11 Kapitlet

                  Jefta.  Hans seger och löfte.  Hans
                               dotter.

  1.  Gileaditen Jefta var en tapper stridsman, men han var son till
      en sköka; och Jeftas fader var Gilead.
      >Hebr. 11,32.
  2.  Nu födde ock Gileads hustru honom söner; och när dessa hans
      hustrus söner hade växt upp, drevo de ut Jefta och sade till
      honom: »Du skall icke taga arv i vår faders hus, ty du är son
      till en kvinna som icke är hans hustru.»
  3.  Då flydde Jefta bort ifrån sina bröder och bosatte sig i landet
      Tob; där sällade sig löst folk till Jefta och gjorde strövtåg
      med honom.

  4.  Någon tid därefter gåvo Ammons barn sig i strid med Israel.
  5.  Men när Ammons barn gåvo sig i strid med Israel, gingo de äldste
      i Gilead åstad för att hämta Jefta från landet Tob.
  6.  Och de sade till Jefta: »Kom och bliv vår anförare, så vilja vi
      strida mot Ammons barn.»
  7.  Men Jefta svarade de äldste i Gilead: »I haven ju hatat mig och
      drivit mig ut ur min faders hus.  Huru kunnen I då nu, när I
      ären i nöd, komma till mig?»
  8.  De äldste i Gilead sade till Jefta: »Just därför hava vi nu
      kommit tillbaka till dig, och du måste gå med oss och strida mot
      Ammons barn; ty du skall bliva hövding över oss, alla Gileads
      inbyggare.»
  9.  Jefta svarade de äldste i Gilead: »Om I nu fören mig tillbaka
      för att strida mot Ammons barn och HERREN giver dem i mitt våld,
      så vill jag ock sedan vara eder hövding.»
 10.  Då sade de äldste i Gilead till Jefta: »HERREN höre vårt avtal.
      Förvisso skola vi låta det bliva så om du har sagt.»
 11.  Så gick då Jefta med de äldste i Gilead, och folket satte honom
      till hövding och anförare över sig.  Och Jefta uttalade inför
      HERREN i Mispa allt vad han hade sagt.

 12.  Och Jefta skickade sändebud till Ammons barns konung och lät
      säga: »Vad har du med mig att göra, eftersom du har kommit emot
      mig och angripit mitt land?»
 13.  Då svarade Ammons barns konung Jeftas sändebud: »När Israel drog
      upp från Egypten, togo de ju mitt land från Arnon ända till
      Jabbok och till Jordan; så giv mig nu detta tillbaka i godo.»
      >4 Mos. 21,24.
 14.  Åter skickade Jefta sändebud till Ammons barns konung
 15.  och lät säga till honom: »Så säger Jefta: Israel har icke tagit
      något land vare sig från Moab eller från Ammons barn.
      >5 Mos. 2,9,18 f., 37.
 16.  Ty när de drogo upp från Egypten och Israel hade tågat genom
      öknen ända till Röda havet och sedan kommit till Kades,
 17.  skickade Israel sändebud till konungen i Edom och lät säga: 'Låt
      mig tåga genom ditt land.'  Men konungen i Edom hörde icke därpå.
      De skickade ock till konungen i Moab, men denne ville icke
      heller Då stannade Israel i Kades.
      >4 Mos. 20,14 f.
 18.  Därefter tågade de genom öknen och gingo omkring Edoms land och
      Moabs land och kommo öster om Moabs land och lägrade sig på
      andra sidan Arnon; de kommo icke in på Moabs område, ty Arnon är
      Moabs gräns.
      >4 Mos. 21,13.
 19.  Sedan skickade Israel sändebud till Sihon, amoréernas konung,
      konungen i Hesbon; och Israel lät säga till honom: 'Låt oss
      genom ditt land tåga dit vi skola.'
      >4 Mos. 21,21 f. 5 Mos. 2,26 f.
 20.  Men Sihon litade icke på Israel och lät dem icke tåga genom sitt
      land, utan församlade allt sitt folk, och de lägrade sig i
      Jahas; där in- lät han sig i strid med Israel.
 21.  Men HERREN, Israels Gud, gav Sihon och allt hans folk i Israels
      hand, så att de slogo dem; och Israel intog hela amoréernas
      land, ty dessa bodde då i detta land.
 22.  De intogo hela amoréernas område, från Arnon ända till Jabbok,
      och från öknen ända till Jordan.
      >5 Mos. 2,36.
 23.  Och nu, då HERREN, Israels Gud, har fördrivit amoréerna för sitt
      folk Israel, skulle du taga deras land i besittning!
 24.  Är det icke så: vad din gud Kemos giver dig till besittning, det
      tager du i besittning?  Så taga ock vi, närhelst HERREN, vår Gud,
      fördriver ett folk för oss, deras land i besittning.
      >1 Kon. 11,7. 2 Kon. 23,13.
 25.  Menar du att du är så mycket förmer än Balak, Sippors sons
      konungen i Moab?  Han dristade ju icke att inlåta sig i tvist med
      Israel eller giva sig i strid med dem.
      >4 Mos. 22,2 f.
 26.  När Israel nu i tre hundra år har bott i Hesbon och underlydande
      orter, i Aror och underlydande orter och i alla städer på båda
      sidor om Arnon, varför haven I då under hela den tiden icke
      tagit detta ifrån oss?
 27.  Jag har icke försyndat mig mot dig, men du gör illa mot mig, då
      du nu överfaller mig.  HERREN, domaren, må i dag döma mellan
      Israels barn och Ammons barn.»
 28.  Men Ammons barns konung hörde icke på vad Jefta lät säga honom
      genom sändebuden.

 29.  Då kom HERRENS Ande över Jefta; och han tågade genom Gilead och
      Manasse och tågade så genom Mispe i Gilead, och från Mispe i
      Gilead tågade han fram mot Ammons barn.
 30.  Och Jefta gjorde ett löfte åt HERREN och sade: »Om du giver
      Ammons barn i min hand,
 31.  så lovar jag att vadhelst som ur dörrarna till mitt hus går ut
      emot mig, när jag välbehållen kommer tillbaka från Ammons barn,
      det skall höra HERREN till, och det skall jag offra till
      brännoffer.»
 32.  Så drog nu Jefta åstad mot Ammons barn för att strida mot dem;
      och HERREN gav dem i hans hand.
 33.  Och han tillfogade dem ett mycket stort nederlag och intog
      landet från Aroer ända till fram emot Minnit, tjugu städer, och
      ända till Abel-Keramim.  Alltså blevo Ammons barn kuvade under
      Israels barn.
 34.  När sedan Jefta kom hem till sitt hus i Mispa, då gick hans
      dotter ut emot honom med pukor och dans.  Och hon var hans enda
      barn, han hade utom henne varken son eller dotter.
      >2 Mos. 15,20. 1 Sam. 18,6.
 35.  I detsamma han nu fick se henne, rev han sönder sina kläder och
      ropade: »Ve mig, min dotter, du kommer mig att sjunka till
      jorden, du drager olycka över mig!  Ty jag har öppnat min mun
      inför HERREN till ett löfte och kan icke taga mitt ord
      tillbaka.»
      >4 Mos. 30,3. 5 Mos. 23,21.
 36.  Hon svarade honom: »Min fader, har du öppnat din mun inför
      HERREN, så gör med mig enligt din muns tal, eftersom HERREN nu
      har skaffat dig hämnd på dina fiender, Ammons barn.»
 37.  Och hon sade ytterligare till sin fader: »Uppfyll dock denna min
      begäran: unna mig två månader, så att jag får gå åstad ned på
      bergen och begråta min jungfrudom med mina väninnor.
 38.  Han svarade: »Du får gå åstad.»  Och han tillstadde henne att
      vara borta i två månader.  Då gick hon åstad med sina väninnor
      och begrät sin jungfrudom på bergen.
 39.  Men efter två månader vände hon tillbaka till sin fader, och han
      förfor då med henne efter det löfte han hade gjort.  Och hon hade
      icke känt någon man.
 40.  Sedan blev det en sedvänja i Israel att Israels döttrar år efter
      år gingo åstad för att lovprisa gileaditen Jeftas dotter, under
      fyra dagar vart år.
*07/12 Domarboken, 12 Kapitlet
                       Domarboken, 12 Kapitlet

               Efraimiternas knot och nederlag.  Jeftas
                     död.  Ibsan, Elon och Abdon.

  1.  Men Efraims män församlade sig och drogo till Safon; och de sade
      till Jefta: »Varför drog du åstad till strid mot Ammons barn
      utan att kalla på oss till att tåga med dig?  Nu vilja vi bränna
      upp ditt hus jämte dig själv i eld.
      >Dom. 8,1.
  2.  Jefta svarade dem: »Jag och mitt folk lågo i svår fejd med
      Ammons barn; då manade jag eder att komma, men I villen icke
      frälsa mig ur deras hand.
  3.  Och när jag såg att I icke villen frälsa mig, tog jag min
      själ[1] i min hand och drog åstad mot Ammons barn, och HERREN
      gav dem i min hand.  Varför haven I då nu dragit upp emot mig
      till att strida emot mig?»
      >1 Sam. 19,5. 28,21. Ps. 119,109.

  4.  Och Jefta församlade alla Gileads män och gav sig i strid med
      Efraim.  Och Gileads män slogo efraimiterna; dessa hade nämligen
      sagt: »Flyktingar ifrån Efraim ären I; Gilead är ett mellanting,
      varken Efraim eller Manasse.»
  5.  Och gileaditerna besatte vadställena över Jordan för
      efraimiterna.  Då nu någon av de efraimitiska flyktingarna sade:
      »Låt mig komma över», frågade Gileads män honom: »Är du en
      efraimit?»  Om han då svarade nej,
  6.  så sade de till honom: »Säg 'schibbolet'[2].»  Sade han då
      »sibbolet», därför att han icke nog lade sig vinn om att uttala
      ordet rätt, så grepo de honom och höggo ned honom där vid
      vadställena över Jordan.  På detta sätt föllo vid det tillfället
      fyrtiotvå tusen efraimiter.

  7.  Och Jefta var domare i Israel i sex år.  Sedan dog gileaditen
      Jefta och blev begraven i en av Gileads städer.

  8.  Efter honom var Ibsan från Bet-Lehem domare i Israel.
  9.  Han hade trettio söner, och trettio döttrar gifte han bort; han
      fick ock trettio döttrar genom att skaffa hustrur åt sina söner
      utifrån.  Och han var domare i Israel i sju år.
 10.  Sedan dog Ibsan och blev begraven i Bet-Lehem.

 11.  Efter honom var sebuloniten Elon domare i Israel; i tio år var
      han domare i Israel.
 12.  Sedan dog sebuloniten Elon och blev begraven i Ajalon, i
      Sebulons land.

 13.  Efter honom var pirgatoniten Abdon, Hillels son, domare i Israel.
 14.  Han hade fyrtio söner och trettio sonsöner, vilka plägade rida
      på sjuttio åsnor.  Och han var domare i Israel i åtta år.
      >Dom. 10,4.
 15.  Sedan dog pirgatoniten Abdon, Hillels son, och blev begraven i
      Pirgaton i Efraims land, i amalekiternas bergsbygd.

[1]  Se Själ i Ordförkl.
[2]  Se Schibbolet i Ordförkl.
*07/13 Domarboken, 13 Kapitlet
                       Domarboken, 13 Kapitlet

                           Simsons födelse.

  1.  Men Israels barn gjorde åter vad ont var i HERRENS ögon; då gav
      HERREN dem i filistéernas hand, i fyrtio år.

  2.  I Sorga levde nu en man av daniternas släkt, vid namn Manoa;
      hans hustru var ofruktsam och hade icke fött några barn.
  3.  Men HERRENS ängel uppenbarade sig för hustrun och sade till
      henne: »Se, du är ofruktsam och har icke fött några barn, men du
      skall bliva havande och föda en son.
  4.  Tag dig nu till vara, så att du icke dricker vin eller starka
      drycker ej heller äter något orent.
      >4 Mos. 6,2 f. Dom. 16,l7. 1 Sam 1,11. Luk. 1,15.
  5.  Ty se, du skall bliva havande och föda en son, på vilkens huvud
      ingen rakkniv skall komma, ty gossen skall vara en Guds nasir
      allt ifrån moderlivet; och han skall göra begynnelse till att
      frälsa Israel ur filistéernas hand.»
  6.  Då gick hustrun in och omtalade detta för sin man och sade: »En
      gudsman kom till mig; han såg ut såsom en Guds ängel, mycket
      fruktansvärd.  Jag frågade honom icke varifrån han var, och sitt
      namn lät han mig icke veta.
  7.  Och han sade till mig: 'Se, du skall bliva havande och föda en
      son; drick nu icke vin eller starka drycker och ät icke något
      orent, ty gossen skall vara en Guds nasir, från moderlivet ända
      till sin död.'»

  8.  Och Manoa bad till HERREN och sade: »Ack Herre, låt gudsmannen
      som du sände hit åter komma till oss, för att han må lära oss
      huru vi skola göra med gossen som skall födas.»
  9.  Och Gud hörde Manoas röst; Guds ängel kom åter till hans hustru,
      när hon en gång satt ute på marken och hennes man Manoa icke var
      hos henne.
 10.  Då skyndade hustrun strax åstad och berättade det för sin man;
      hon sade till honom: »Mannen som kom till mig häromdagen har
      uppenbarat sig för mig.»
 11.  Manoa stod upp och följde sin hustru; och när han kom till
      mannen, frågade han honom: »Är du den man som förut talade med
      min hustru?»  Han svarade: »Ja.»
 12.  Då sade Manoa: »När det som du har sagt går i fullbordan, vad är
      då att iakttaga med gossen?  Hur skall man göra med honom?»
 13.  HERRENS ängel svarade Manoa »Din hustru skall taga sig till
      vara för allt varom jag har talat med henne.
 14.  Hon skall icke äta något som ha vuxit på vinträd, och vin eller
      starka drycker får hon icke dricka, ej heller får hon äta något
      orent.  Allt vad jag har bjudit henne skall hon hålla.»
 15.  Och Manoa sade till HERRENS ängel: »Låt oss få hålla dig kvar,
      så vilja vi tillreda en killing och sätta fram för dig.»
      >Dom. 6,18.
 16.  Men HERRENS ängel svarade Manoa: »Om du ock håller mig kvar,
      skall jag dock icke äta av din mat; men om du vill tillreda ett
      brännoffer, så offra detta åt HERREN.»  Ty Manoa förstod icke att
      det var HERRENS ängel.
      >Tob. 12,19.
 17.  Och Manoa sade till HERRENS ängel: »Vad är ditt namn?  Säg oss
      det, för att vi må kunna ära dig, när det som du har sagt går i
      fullbordan.»
      >1 Mos.32,29 f.
 18.  HERRENS ängel sade till honom: »Varför frågar du efter mitt
      namn?  Det är alltför underbart.»
      >Jes. 9,6.
 19.  Och Manoa tog killingen med tillhörande spisoffer och lade upp
      den på klippan åt HERREN.  Då lät han något underbart ske i
      Manoas och hans hustrus åsyn.
      >Dom. 6,19 f.
 20.  När lågan steg upp från altaret mot himmelen, for nämligen
      HERRENS ängel upp, i lågan från altaret.  Då Manoa och hans
      hustru sågo detta, föllo de ned till jorden på sitt ansikte
 21.  Sedan visade sig HERRENS ängel icke mer för Manoa och hans
      hustru.  Då förstod Manoa att det hade varit HERRENS ängel.
 22.  Och Manoa sade till sin hustru: »Nu måste vi dö, eftersom vi
      hava sett Gud.»
      >2 Mos. 33,20 f. 5 Mos. 5,26. Dom. 6,22.
 23.  Men hans hustru svarade honom: »Om HERREN hade velat döda oss,
      så hade han icke tagit emot något brännoffer och spisoffer av
      vår hand, och icke låtit oss se allt detta, ej heller hade han
      nu låtit oss höra sådant.»
 24.  Därefter födde hans hustru en son och gav honom namnet Simson;
      och gossen växte upp, och HERREN välsignade honom.
 25.  Och HERRENS Ande begynte att verka på honom, medan han var i
      Dans läger, mellan Sorga och Estaol.
      >Dom. 18,11 f.
*07/14 Domarboken, 14 Kapitlet
                       Domarboken, 14 Kapitlet

                    Simsons bröllop och hans gåta.

  1.  När Simson en gång gick ned till Timna, fick han där i Timna se
      en kvinna, en av filistéernas döttrar.
  2.  Och när han kom upp därifrån, omtalade han det för sin fader och
      moder och sade: »Jag har i Timna sett en kvinna, en av
      filistéernas döttrar; henne mån I nu skaffa mig till hustru.»
  3.  Hans fader och moder sade till honom: »Finnes då ingen kvinna
      bland dina bröders döttrar och i hela mitt folk, eftersom du
      vill gå bort för att skaffa dig en hustru från de oomskurna
      filistéerna?»  Simson sade till sin fader: »Skaffa mig denna, ty
      hon behagar mig.»
      >2 Mos. 34,16. 5 Mos. 7,3.
  4.  Men hans fader och moder visste icke att detta kom från HERREN,
      som sökte sak med filistéerna.  På den tiden rådde nämligen
      filistéerna över Israel.
      >Dom. 13,1.
  5.  Och Simson gick med sin fader och moder ned till Timna; men just
      som de hade hunnit fram till vingårdarna vid Timna, kom ett ungt
      lejon rytande emot honom.
  6.  Då föll HERRENS Ande över honom, och han slet sönder lejonet,
      såsom hade han slitit sönder en killing, fastän han icke hade
      någonting i sin hand; men han talade icke om för sin fader och
      moder vad han hade gjort.
      >1 Sam. 17.35.
  7.  När han så kom ditned, talade han med kvinnan; och hon behagade
      Simson.
  8.  En tid därefter vände han tillbaka för att hämta henne och vek
      då av vägen för att se på det döda lejonet; då fick han i
      lejonets kropp se en bisvärm med honung.
  9.  Och han skrapade ut honungen i sina händer och åt därav, medan
      han gick, han kom så till sin fader och moder och gav dem, och
      de åto.  Men han talade icke om för dem att det var ur lejonets
      kropp han hade skrapat honungen.

 10.  När nu hans fader kom ned till kvinnan, gjorde Simson där ett
      gästabud, ty så plägade de unga männen göra.
 11.  Och när de fingo se honom, skaffade de trettio bröllopssvenner,
      som skulle vara hos honom.
 12.  Till dem sade Simson: »Jag vill förelägga eder en gåta; om I
      under de sju gästabudsdagarna sägen mig lösningen på den och
      gissen rätt, så skall jag giva eder trettio fina linneskjortor
      och trettio högtidsdräkter.
 13.  Men om I icke kunnen säga mig lösningen, så skolen I giva mig
      trettio fina linneskjortor och trettio högtidsdräkter.»  De sade
      till honom: »Förelägg oss din gåta, låt oss höra den.»
 14.  Då sade han till dem:
        »Från storätaren utgick ätbart,
        från den grymme kom sötma.»

      Men under tre dagar kunde de icke lösa gåtan.
 15.  På sjunde dagen sade de då till Simsons hustru: »Locka din man
      till att säga oss lösningen på gåtan; eljest skola vi bränna upp
      dig och din faders hus i eld.  Icke haven I väl bjudit oss hit
      för att utarma oss?»
 16.  Då låg Simsons hustru över honom med gråt och sade: »Du hatar
      mig allenast och älskar mig alls icke; du har förelagt mina
      landsmän en gåta, men mig har du icke sagt lösningen på den.»
      Han svarade henne: »Icke ens åt min fader eller min moder har
      jag sagt lösningen; skulle jag då säga den åt dig?»
 17.  Men hon låg över honom med gråt under de sju dagar de höllo
      gästabudet.  Och på sjunde dagen sade han henne lösningen,
      eftersom hon så hårt ansatte honom; sedan sade hon lösningen på
      gåtan åt sina landsmän.
 18.  Innan solen gick ned på sjunde dagen, gåvo honom alltså männen i
      staden det svaret:
        »Vad är sötare än honung,
        och vad är grymmare än ett lejon?»

      Men han sade till dem: »Haden I icke plöjt med min kviga, så
      haden I icke gissat min gåta.»

 19.  Och HERRENS Ande kom över honom, och han gick ned till Askelon
      och slog där ihjäl trettio män och tog deras kläder och gav
      högtidsdräkterna åt dem som hade sagt lösningen på gåtan.  Och
      hans vrede upptändes, och han vände tillbaka upp till sin faders
      hus.
 20.  Då blev Simsons hustru given åt den av hans bröllopssvenner, som
      han hade haft till sin särskilda följesven.
*07/15 Domarboken, 15 Kapitlet
                       Domarboken, 15 Kapitlet

                Simson och de tre hundra rävarna.  Hans
                        bedrift med åsnekäken.

  1.  En tid därefter, medan veteskörden pågick, ville Simson besöka
      sin hustru, och förde med sig en killing.  Och han sade: »Låt
      mig gå in till min hustru i kammaren.»  Men hennes fader ville
      icke tillstädja honom att gå in;
  2.  hennes fader sade: »Jag höll för säkert att du hade fattat hat
      till henne, och därför gav jag henne åt din bröllopssven.  Men
      hon har ju en yngre syster, som är fagrare än hon; tag denna i
      stället för den andra.»
  3.  Men Simson svarade dem: »Denna gång är jag utan skuld gent emot
      filistéerna, om jag gör dem något ont.»
  4.  Och Simson gick bort och fångade tre hundra rävar; sedan tog han
      facklor, band så ihop två och två rävar med svansarna och satte
      in en fackla mitt emellan de två svansarna.
  5.  Därefter tände han eld på facklorna och släppte djuren in på
      filistéernas sädesfält och antände så både sädesskylar och
      oskuren säd, vingårdar och olivplanteringar.
  6.  Då nu filistéerna frågade efter vem som hade gjort detta, fingo
      de det svaret: »Det har Simson, timnitens måg, därför att denne
      tog hans hustru och gav henne åt hans bröllopssven.»  Då drogo
      filistéerna åstad och brände upp både henne och hennes fader i
      eld.
  7.  Men Simson sade till dem: »Om I beten eder så, skall jag
      sannerligen icke vila, förrän jag har tagit hämnd på eder.»
  8.  Och han for våldsamt fram med dem, så att de varken kunde gå
      eller stå.  Sedan gick han ned därifrån och bodde i bergsklyftan
      vid Etam.

  9.  Då drogo filistéerna upp och lägrade sig i Juda; och de spridde
      sig i Lehi.
 10.  Och Juda män sade: »Varför haven I dragit hitupp mot oss?»  De
      svarade: »Vi hava dragit hitupp för att binda Simson och för att
      göra mot honom såsom han har gjort mot oss.»
 11.  Då drogo tre tusen män från Juda ned till bergsklyftan vid Etam
      och sade till Simson: »Du vet ju att filistéerna råda över oss;
      huru har du då kunnat göra så mot oss?»  Han svarade dem: »Såsom
      de hava gjort mot mig, så har jag gjort mot dem.»
 12.  De sade till honom: »Vi hava kommit hitned för att binda dig och
      sedan lämna dig i filistéernas hand.»  Simson sade till dem: »Så
      given mig nu eder ed på att I icke själva viljen stöta ned mig.»
 13.  De svarade honom: »Nej, vi vilja allenast binda dig och sedan
      lämna dig i deras hand, men vi skola icke döda dig.»  Så bundo de
      honom med två nya tåg och förde honom upp, bort ifrån klippan.
 14.  När han nu kom till Lehi, skriade filistéerna och sprungo emot
      honom.  Då kom HERRENS Ande över honom, och tågen omkring hans
      armar blevo såsom lintrådar, när de antändas av eld, och banden
      likasom smälte bort ifrån hans händer.
 15.  Och han fick fatt i en åsnekäke som ännu var frisk; och han
      räckte ut sin hand och tog den, och med den slog han ihjäl tusen
      män.
 16.  Sedan sade Simson:
        »Med åsnekäken slog jag
            en skara, ja, två;
        med åsnekäken slog jag
            tusen man.»

 17.  När han hade sagt detta, kastade han käken ifrån sig.  Och man
      kallade den platsen <spärr>Ramat-Lehi</spärr>[1].
 18.  Men då han därefter blev mycket törstig, ropade han till HERREN
      och sade: »Du själv har genom din tjänare givit denna stora
      seger; och nu måste jag dö av törst, och så falla i de
      oomskurnas hand!»
 19.  Då lät Gud fördjupningen i Lehi öppna sig, och därur gick ut
      vatten, så att han kunde dricka; och hans ande kom tillbaka, och
      han fick liv igen.  Därav kallades källan <spärr>Den ropandes
      källa i Lehi</spärr>, såsom den heter ännu i dag.

 20.  Och han var domare i Israel under filistéernas tid, i tjugu år.

[1]  D. ä. käkkastet eller käkhöjden.
*07/16 Domarboken, 16 Kapitlet
                       Domarboken, 16 Kapitlet

                Simsons bedrift med Gasas stadsportar.
               Delila.  Simson övervunnen och fängslad.
                   Hans sista bedrift och död.  Hans
                             begravning.

  1.  Och Simson gick till Gasa; där fick han se en sköka och gick in
      till henne.
  2.  När då gasiterna fingo höra att Simson hade kommit dit,
      omringade de platsen och lågo i försåt för honom hela natten vid
      stadsporten.  Men hela natten höllo de sig stilla; de tänkte:
      »Vi vilja vänta till i morgon, när det bliver dager; då skola vi
      dräpa honom.»
  3.  Och Simson låg där intill midnatt; men vid midnattstiden stod
      han upp och grep tag i stadsportens dörrar och i de båda
      dörrposterna och ryckte loss dem jämte bommen, och lade
      alltsammans på sina axlar och bar upp det till toppen på det
      berg som ligger gent emot Hebron.
  4.  Därefter fattade han kärlek till en kvinna som hette Delila, vid
      bäcken Sorek.
  5.  Då kommo filistéernas hövdingar upp till henne och sade till
      henne: »Locka honom till att uppenbara för dig varav det beror
      att han är så stark, och huru vi skola bliva honom övermäktiga,
      så att vi kunna binda honom och kuva honom; vi vilja då giva dig
      ett tusen ett hundra siklar silver var.»
      >Dom. 14,15.
  6.  Då sade Delila till Simson: »Säg mig varav det beror att du är
      så stark, och huru man skulle kunna binda och kuva dig.»
  7.  Simson svarade henne: »Om man bunde mig med sju friska
      sensträngar, som icke hade hunnit torka, så bleve jag svag och
      vore såsom en vanlig människa.»
  8.  Då buro filistéernas hövdingar till henne sju friska
      sensträngar, som icke hade hunnit torka; och hon band honom med
      dem.
  9.  Men hon hade lagt folk i försåt i den inre kammaren.  Sedan
      ropade hon till honom: »Filistéerna äro över dig, Simson!»  Då
      slet han sönder sensträngarna så lätt som en blångarnssnodd
      slites sönder, när den kommer intill elden.  Alltså hade man
      ingenting fått veta om hans styrka.
 10.  Då sade Delila till Simson: »Du har ju bedragit mig och ljugit
      för mig.  Men säg mig nu huru man skulle kunna binda dig.»
 11.  Han svarade henne: »Om man bunde mig med nya tåg, som ännu icke
      hade blivit begagnade till något, så bleve jag svag och vore
      såsom en vanlig människa.»
 12.  Då tog Delila nya tåg och band honom med dem och ropade så till
      honom: »Filistéerna äro över dig, Simson!»; och folk låg i
      försåt i den inre kammaren.  Men han slet tågen av sina armar,
      såsom hade det varit trådar.
 13.  Då sade Delila till Simson: »Hittills har du bedragit mig och
      ljugit för mig; säg mig nu huru man skulle kunna binda dig.»  Han
      svarade henne: »Jo, om du vävde in de sju flätorna på mitt huvud
      i ränningen till din väv.»
 14.  Hon slog alltså fast dem med pluggen och ropade sedan till
      honom: »Filistéerna äro över dig, Simson!»  När han då vaknade
      upp ur sömnen, ryckte han loss vävpluggen jämte ränningen till
      väven.
 15.  Då sade hon till honom: »Huru kan du säga att du har mig kär, du
      som icke är uppriktig mot mig?  Tre gånger har du nu bedragit
      mig och icke velat säga mig varpå det beror att du är så stark.»
 16.  Då hon nu dag efter dag hårt ansatte honom med denna sin begäran
      och plågade honom därmed, blev han så otålig att han kunde dö,
      >Dom. 14,l7.
 17.  och yppade så för henne hela sin hemlighet och sade till henne:
      »Ingen rakkniv har kommit på mitt huvud, ty jag är en Guds nasir
      allt ifrån min moders liv.  Därför, om man rakar håret av mig,
      viker min styrka ifrån mig, så att jag bliver svag och är såsom
      alla andra människor.»
      >4 Mos. 6,5. Dom. 13,5.

 18.  Då nu Delila insåg att han hade yppat för henne hela sin
      hemlighet, sände hon bud och kallade till sig filistéernas
      hövdingar; hon lät säga: »Kommen hitupp ännu en gång, ty han har
      nu yppat för mig hela sin hemlighet.»  Då kommo filistéernas
      hövdingar ditupp till henne och förde med sig penningarna.
 19.  Nu lagade hon så, att han somnade in på hennes knän; och sedan
      hon hade kallat till sig en man som på hennes befallning skar av
      de sju flätorna på hans huvud, begynte hon att få makt över
      honom, och hans styrka vek ifrån honom.
 20.  Därefter ropade hon: »Filistéerna äro över dig, Simson!»  När han
      då vaknade upp ur sömnen, tänkte han: »Jag gör mig väl fri, nu
      såsom de förra gångerna, och skakar mig lös»; ty han visste icke
      att HERREN hade vikit ifrån honom.
 21.  Men filistéerna grepo honom och stucko ut ögonen på
      honom.  Därefter förde de honom ned till Gasa och bundo honom med
      kopparfjättrar, och han måste mala i fängelset.
      > 2 Mos. 11,5. 2 Kon. 25,7.
 22.  Men hans huvudhår begynte åter växa ut, sedan det hade blivit
      avrakat.

 23.  Och filistéernas hövdingar församlade sig för att anställa en
      stor offerfest åt sin gud Dagon och göra sig glada, ty de sade:
      »Vår gud har givit vår fiende Simson i vår hand.»
 24.  Och när folket såg honom, lovade de likaledes sin gud och sade:
      »Vår gud har givit vår fiende i vår hand honom som förödde vårt
      land och slog så många av oss ihjäl.»
 25.  Då nu deras hjärtan hade blivit glada, sade de: »Låt hämta
      Simson, för att han må förlusta oss.»  Och Simson blev hämtad ur
      fängelset och måste vara dem till förlustelse.  Och de hade
      ställt honom mellan pelarna.
 26.  Men Simson sade till den gosse som höll honom vid handen: »Släpp
      mig och låt mig komma intill pelarna som huset vilar på, så att
      jag får luta mig mot dem.»
 27.  Och huset var fullt med män och kvinnor, och filistéernas alla
      hövdingar voro där; och på taket voro vid pass tre tusen män och
      kvinnor, som sågo på, huru Simson förlustade dem.
 28.  Men Simson ropade till HERREN och sade: »Herre, HERRE, tänk på
      mig och styrk mig allenast denna gång, o Gud, så att jag får
      taga hämnd på filistéerna för ett av mina båda ögon.»
      >Judit 13,7. Hebr. 11,32 f.
 29.  Därefter fattade Simson i de båda mittelpelare som huset vilade
      på, och tog fast tag mot dem; han fattade i den ena med högra
      handen och i den andra med vänstra.
 30.  Och Simson sade: »Må jag nu själv dö med filistéerna.»  Sedan
      böjde han sig framåt med sådan kraft, att huset föll omkull över
      hövdingarna och allt folket som fanns där.  Och de som han så
      dödade vid sin död voro flera än de som han hade dödat, medan
      han levde.

 31.  Och hans bröder och hela hans familj kommo ditned och togo honom
      upp med sig och begrovo honom mellan Sorga och Estaol, i hans
      fader Manoas grav.  Han hade då i tjugu år varit domare i Israel.
      >Dom. 15,20.
*07/17 Domarboken, 17 Kapitlet
                       Domarboken, 17 Kapitlet

                          Mikas bilddyrkan.

  1.  I Efraims bergsbygd levde en man som hette Mika.
  2.  Denne sade till sin moder: »De ett tusen ett hundra silversiklar
      som blevo dig fråntagna, och för vilkas skull du uttalade en
      förbannelse, som jag själv hörde, se, de penningarna finnas hos
      mig.  Det var jag som tog dem.»  Då sade hans moder: »Välsignad
      vare du, min son, av HERREN!»
  3.  Så gav han de ett tusen ett hundra silversiklarna tillbaka åt
      sin moder.  Men hans moder sade: »Härmed helgar jag dessa
      penningar åt HERREN och lämnar dem åt min son, för att han må
      låta göra en skuren och en gjuten gudabild.  Här lämnar jag dem
      nu tillbaka åt dig.»
  4.  Men han gav penningarna tillbaka åt sin moder.  Då tog hans moder
      två hundra siklar silver och gav dem åt en guldsmed, och denne
      gjorde därav en skuren och en gjuten gudabild, vilka sedan
      ställdes in i Mikas hus.
  5.  Mannen Mika hade så ett gudahus; han lät ock göra en efod och
      husgudar och insatte genom handfyllning en av sina söner till
      präst åt sig.
      >1 Mos. 31,19. 2 Mos. 28,4,6,41.  Dom. 8,27. 1 Sam. 19,13.
  6.  På den tiden fanns ingen konung i Israel; var och en gjorde vad
      honom behagade.
      >Dom.18,1. 21,25.

  7.  I Bet-Lehem i Juda levde då en ung man av Juda släkt; han var
      levit och bodde där såsom främling.
  8.  Denne man vandrade bort ifrån sin stad, Bet-Lehem i Juda, för
      att se om han funne någon annan ort där han kunde bo; och under
      sin färd kom han till Efraims bergsbygd, fram till Mikas hus.
  9.  Då frågade Mika honom: »Varifrån kommer du?»  Han svarade honom:
      »Jag är en levit från Bet-Lehem i Juda, och jag är nu stadd på
      vandring, för att se om jag finner någon annan ort där jag kan
      bo.»
 10.  Mika sade till honom: »Stanna kvar hos mig, och bliv fader[1]
      och präst åt mig, så skall jag årligen giva dig tio siklar
      silver och vad kläder du behöver, och därtill din föda.»  Då
      följde leviten med honom.
 11.  Och leviten gick in på att stanna hos mannen, och denne
      behandlade den unge mannen såsom sin son.
 12.  Och Mika insatte leviten genom handfyllning, så att den unge
      mannen blev präst åt honom; och han var sedan kvar i Mikas hus.
 13.  Och Mika sade: »Nu vet jag att HERREN skall göra mig gott,
      eftersom jag har fått leviten till präst.»

[1]  Se Fader i Ordförkl.
*07/18 Domarboken, 18 Kapitlet
                       Domarboken, 18 Kapitlet

               Daniterna röva Mikas gudabilder, intaga
                   Lais och införa där bilddyrkan.

  1.  På den tiden fanns ingen konung i Israel.  Och på den tiden sökte
      sig daniternas stam en arvedel till att bo i, ty ända dittills
      hade icke något område tillfallit den såsom arvedel bland
      Israels övriga stammar.
      >Jos. 19,40 f. Dom. 1,34. 17,6.
  2.  Så sände då Dans barn ur sin släkt fem män, uttagna bland dem,
      tappra män, från Sorga och Estaol, till att bespeja landet och
      undersöka det; och de sade till dem: »Gån åstad och undersöken
      landet.»  Så kommo de till Efraims bergsbygd, fram till Mikas
      hus; där stannade de över natten.
  3.  När de nu voro vid Mikas hus och kände igen den unge levitens
      sätt att tala, gingo de fram till honom och frågade honom: »Vem
      har fört dig hit?  Och vad gör du på detta ställe, och huru har
      du det här?»
      >Dom. 17,7 f.
  4.  Han omtalade då för dem: »Så och så gjorde Mika med mig; han gav
      mig lön, och jag blev präst åt honom.»
  5.  Då sade de till honom: »Fråga då Gud, så att vi få veta om den
      resa som vi äro stadda på skall bliva lyckosam.»
  6.  Prästen svarade dem: »Gån i frid.  Den resa som I ären stadda på
      står under HERRENS beskydd.»
  7.  Då gingo de fem männen vidare och kommo till Lais; och de sågo
      huru folket därinne bodde i trygghet, på sidoniernas sätt,
      stilla och trygga, och att ingen gjorde någon skada i landet
      genom att tillvälla sig makten; och de bodde långt ifrån
      sidonierna och hade intet att skaffa med andra människor.

  8.  När de sedan kommo åter till sina bröder i Sorga och Estaol,
      frågade deras bröder dem: »Vad haven I att säga?»
  9.  De svarade: »Upp, låt oss draga åstad mot dem!  Ty vi hava besett
      landet och funnit det mycket gott.  Skolen då I sitta stilla?
      Nej, varen ej sena till att tåga åstad, så att I kommen dit och
      intagen landet.
 10.  När I kommen dit, kommen I till ett folk som känner sig tryggt,
      och landet har utrymme nog.  Ja, Gud har givit det i eder hand --
      en ort där ingen brist är på något som jorden kan bära.»

 11.  Så bröto sex hundra man av daniternas släkt, omgjordade med
      vapen, upp därifrån, nämligen från Sorga och Estaol.
 12.  De drogo upp och lägrade sig vid Kirjat-Jearim i Juda.  Därför
      kallar man ännu i dag det stället för Dans läger; det ligger
      bakom Kirjat-Jearim.
      >Dom. 13,25.
 13.  Därifrån drogo de vidare till Efraims bergsbygd och kommo så
      fram till Mikas hus.
 14.  De fem män som hade varit åstad för att bespeja Lais' land togo
      då till orda och sade till sina bröder: »I mån veta att här i
      husen finnas en efod och husgudar och en skuren och en gjuten
      Gudabild.  Så betänken nu vad I bören göra.»
 15.  Då drogo de ditfram och kommo till den unge levitens hus, till
      Mikas hus, och hälsade honom.
 16.  Men de sex hundra männen av Dans barn ställde sig vid ingången
      till porten, omgjordade med sina vapen som de voro.
 17.  Och de fem män som hade varit åstad för att bespeja landet gingo
      upp och kommo ditin och togo den skurna gudabilden och efoden,
      så ock husgudarna och den gjutna gudabilden, under det att
      prästen stod vid ingången till porten jämte de sex hundra
      vapenomgjordade männen.
 18.  När nu de fem männen hade gått in i Mikas hus och tagit den
      skurna gudabilden med efoden och husgudarna och den gjutna
      gudabilden, sade prästen till dem: »Vad är det I gören!»
 19.  De svarade honom: »Tig, lägg handen på din mun, och gå med oss
      och bliv fader[1] och präst åt oss.  Vilket är bäst för dig: att
      vara präst för en enskild mans hus eller att vara präst för en
      hel stam och släkt i Israel?»
 20.  Då blev prästens hjärta glatt, och han tog emot efoden och
      husgudarna och den skurna gudabilden och slöt sig till folket.

 21.  Sedan vände de sig åt annat håll och gingo vidare, och läto
      därvid kvinnor och barn och boskapen och det dyrbaraste godset
      föras främst i tåget.
 22.  Men när Dans barn hade kommit ett långt stycke väg från Mikas
      hus, upphunnos de av de män som voro bosatta i närheten av Mikas
      hus, och som under tiden hade samlat sig.
 23.  Vid dessas tillrop vände sig nu Dans barn om och frågade Mika:
      »Vad fattas dig, eftersom du kommer med en sådan hop?»
 24.  Han svarade: »I haven tagit de gudar som jag har gjort åt mig,
      därtill ock prästen, och så gån I eder väg.  Vad har jag nu mer
      kvar?  Och ändå frågen I mig: 'Vad fattas dig?'!»
 25.  Men Dans barn sade till honom: »Låt oss icke höra ett ord mer
      från dig.  Eljest kan det hända att några män i förbittring hugga
      ned eder, och då bliver du orsak till att I förloren livet, både
      du själv och ditt husfolk.»
 26.  Därefter fortsatte Dans barn sin väg; och när Mika såg att de
      voro starkare än han, vände han om och drog tillbaka hem igen.
 27.  Sedan de så hade tagit både vad Mika hade låtit förfärdiga och
      därtill hans präst, föllo de över folket i Lais, som levde
      stilla och i trygghet, och slogo dem med svärdsegg; men staden
      brände de upp i eld.
      >Jos. 19,47.
 28.  Och ingen kunde komma den till hjälp, ty den låg långt ifrån
      Sidon, och folket däri hade intet att skaffa med andra
      människor; den låg i Bet-Rehobs dal.  Sedan byggde de åter upp
      staden och bosatte sig där.
 29.  Och de gåvo staden namnet Dan efter sin fader Dan, som var son
      till Israel; förut hade staden hetat Lais.
 30.  Och Dans barn ställde där upp åt sig den skurna gudabilden; och
      Jonatan, son till Gersom, Manasses son, och hans söner voro
      präster åt daniternas stam, ända till dess att landets folk
      fördes bort i fångenskap.
      >2 Mos. 2,22. 18,3. Dom. 17,10. 1 Kon. 12,30.  2 Kon. 17,23.
 31.  De ställde upp åt sig den skurna gudabild som Mika hade gjort,
      och de hade denna kvar under hela den tid Guds hus var i
      Silo.
      >Jos. 18,1.

[1]  Se Fader i Ordförkl.
*07/19 Domarboken, 19 Kapitlet
                       Domarboken, 19 Kapitlet

                     Det skändliga dådet i Gibea.

  1.  På den tiden, då ännu ingen konung fanns i Israel, bodde en
      levitisk man längst uppe i Efraims bergsbygd.  Denne tog till
      bihustru åt sig en kvinna från Bet-Lehem i Juda.
      >Dom. 17,6. 18,1. 21,25.
  2.  Men hans bihustru blev honom otrogen och gick ifrån honom till
      sin faders hus i Bet-Lehem i Juda; där uppehöll hon sig en tid
      av fyra månader.
  3.  Då stod hennes man upp och begav sig åstad efter henne, för att
      tala vänligt med henne och så föra henne tillbaka; och han hade
      med sig sin tjänare och ett par åsnor.  Hon förde honom då in i
      sin faders hus, och när kvinnans fader fick se honom, gick han
      glad emot honom.
  4.  Och hans svärfader, kvinnans fader, höll honom kvar, så att han
      stannade hos honom i tre dagar; de åto och drucko och voro där
      nätterna över.
  5.  När de nu på fjärde dagen stodo upp bittida om morgonen och han
      gjorde sig redo att resa, sade kvinnans fader till sin måg:
      »Vederkvick dig med ett stycke bröd; sedan mån I resa.»
  6.  Då satte de sig ned och åto båda tillsammans och
      drucko.  Därefter sade kvinnans fader till mannen: »Beslut dig
      för att stanna här över natten, och låt ditt hjärta vara glatt.»
  7.  Och när mannen ändå gjorde sig redo att resa, bad hans svärfader
      honom så enträget, att han ännu en gång stannade kvar där över
      natten.
  8.  På femte dagen stod han åter upp bittida om morgonen för att
      resa; då sade kvinnans fader: »Vederkvick dig först, och dröjen
      så till eftermiddagen.»  Därefter åto de båda tillsammans.
  9.  När sedan mannen gjorde sig redo att resa med sin bihustru och
      sin tjänare, sade hans svärfader, kvinnans fader, till honom:
      »Se, det lider mot aftonen; stannen kvar över natten, dagen
      nalkas ju sitt slut; ja, stanna kvar här över natten, och låt
      ditt hjärta vara glatt.  Sedan kunnen I i morgon bittida företaga
      eder färd, så att du får komma hem till din hydda.»
 10.  Men mannen ville icke stanna över natten, utan gjorde sig redo
      och reste sin väg, och kom så fram till platsen mitt emot Jebus,
      det är Jerusalem.  Och han hade med sig ett par sadlade åsnor;
      och hans bihustru följde honom.

 11.  Då de nu voro vid Jebus och dagen var långt framliden, sade
      tjänaren till sin herre: »Kom, låt oss taga in i denna
      jebuséstad och stanna där över natten.»
 12.  Men hans herre svarade honom: »Vi skola icke taga in i en
      främmande stad, där inga israeliter bo; låt oss draga vidare,
      fram till Gibea.»
 13.  Och han sade ytterligare till sin tjänare: »Kom, låt oss försöka
      hinna fram till en av orterna här och stanna över natten i Gibea
      eller Rama.»
 14.  Så drogo de vidare; och när de voro invid Gibea i Benjamin, gick
      solen ned.
 15.  Då togo de in där och kommo för att stanna över natten i
      Gibea.  Och när mannen kom ditin, satte han sig på den öppna
      platsen i staden, men ingen ville taga emot dem i sitt hus över
      natten.
 16.  Men då, om aftonen, kom en gammal man från sitt arbete på
      fältet, och denne man var från Efraims bergsbygd och bodde såsom
      främling i Gibea; ty folket där på orten voro benjaminiter.
 17.  När denne nu lyfte upp sina ögon, fick han se den vägfarande
      mannen på den öppna platsen i staden.  Då sade den gamle mannen:
      »Vart skall du resa, och varifrån kommer du?»
 18.  Han svarade honom: »Vi äro på genomresa från Bet-Lehem i Juda
      till den del av Efraims bergsbygd, som ligger längst uppe;
      därifrån är jag, och jag har gjort en resa till Bet-Lehem i
      Juda.  Nu är jag på väg till HERRENS hus, men ingen vill här taga
      emot mig i sitt hus.
 19.  Jag har både halm och foder åt våra åsnor, så ock bröd och vin
      åt mig själv och åt din tjänarinna och åt mannen som åtföljer
      oss, dina tjänare, så att intet fattas oss.»
 20.  Då sade den gamle mannen: »Frid vare med dig!  Men låt mig få
      sörja för allt som kan fattas dig.  Härute på den öppna platsen
      må du icke stanna över natten.»
 21.  Därefter förde han honom till sitt hus och fodrade åsnorna.  Och
      sedan de hade tvått sina fötter, åto de och drucko.

 22.  Under det att de så gjorde sina hjärtan glada, omringades
      plötsligt huset av männen i staden, onda män, som bultade på
      dörren; och de sade till den gamle mannen, som rådde om huset:
      »För hitut den man som har kommit till ditt hus, så att vi få
      känna honom.»
      >1 Mos. 19,4 f. Hos. 9,9. 10,9.
 23.  Då gick mannen som rådde om huset ut till dem och sade till dem:
      »Nej, mina bröder, gören icke så illa.  Eftersom nu denne man har
      kommit in i mitt hus, mån I icke göra en sådan galenskap.
 24.  Se, jag har en dotter som är jungfru, och han har själv en
      bihustru.  Dem vill jag föra hitut, så kunnen I kränka dem och
      göra med dem vad I finnen för gott.  Men med denne man mån I icke
      göra någon sådan galenskap.
 25.  Men männen ville icke höra på honom; då tog mannen sin bihustru
      och förde henne ut till dem.  Och de kände henne och hanterade
      henne skändligt hela natten ända till morgonen; först när
      morgonrodnaden gick upp, läto de henne gå.
 26.  Då kom kvinnan mot morgonen och föll ned vid ingången till
      mannens hus, där hennes herre var, och låg så, till dess det
      blev dager.
 27.  När nu hennes herre stod upp om morgonen och öppnade dörren till
      huset och gick ut för att fortsätta sin färd, fick han se sin
      bihustru ligga vid ingången till huset med händerna på tröskeln.
 28.  Han sade till henne: »Stå upp och låt oss gå.»  Men hon gav intet
      svar.  Då tog han och lade henne på åsnan; sedan gjorde mannen
      sig redo och reste hem till sitt.
 29.  Men när han hade kommit hem, fattade han en kniv och tog sin bi-
      hustru och styckade henne, efter benen i hennes kropp, i tolv
      stycken och sände styckena omkring över hela Israels land.
 30.  Och var och en som såg detta sade: »Något sådant har icke hänt
      eller blivit sett allt ifrån den dag då Israels barn drogo upp
      ur Egyptens land ända till denna dag.  Övervägen detta, rådslån
      och sägen edert ord.»
*07/20 Domarboken, 20 Kapitlet
                       Domarboken, 20 Kapitlet

                    Utrotningskriget mot Benjamin.

  1.  Då drogo alla Israels barn ut, och menigheten församlade sig
      såsom en man, från Dan ända till Beer-Seba, så ock från Gileads
      land, inför HERREN i Mispa.
      >Dom. 11,11.
  2.  Och de förnämsta i hela folket alla Israels stammar, trädde fram
      i Guds folks församling: fyra hundra tusen svärdbeväpnade mån
      till fots.
  3.  Men Benjamins barn fingo höra att de övriga israeliterna hade
      dragit upp till Mispa.

      Och Israels barn sade: »Omtalen huru denna ogärning har
      tillgått.»
  4.  Då tog den levitiske mannen, den mördade kvinnans man, till orda
      och sade: »Jag och min bihustru kommo till Gibea i Benjamin för
      att stanna där över natten.
      >Dom. 19,15 f.
  5.  Då blev jag överfallen av Gibeas borgare; de omringade huset om
      natten för att våldföra sig på mig.  Mig tänkte de dräpa, och
      min bihustru kränkte de, så att hon dog.
      >Dom. 19,22 f.
  6.  Då tog jag min bihustru och styckade henne och sände styckena
      omkring över Israels arvedels hela område, eftersom de hade
      gjort en sådan skändlighet och galenskap i Israel.
  7.  Se, nu ären I allasammans här, I Israels barn.  Läggen nu fram
      förslag och råd här på stället.»
  8.  Då stod allt folket upp såsom en man och sade: »Ingen av oss må
      gå hem till sin hydda, ingen må begiva sig hem till sitt hus.
  9.  Detta är vad vi nu vilja göra med Gibea: vi skola låta lotten gå
      över det.
 10.  På vart hundratal i alla Israels stammar må vi taga ut tio män,
      och på vart tusental hundra, och på vart tiotusental tusen, för
      att dessa må skaffa munförråd åt folket, så att folket, när det
      kommer till Geba i Benjamin, kan göra med staden såsom
      tillbörligt är för all den galenskap som den har gjort i
      Israel.»
 11.  Så församlade sig vid staden alla män i Israel, endräktigt såsom
      en man.

 12.  Och Israels stammar sände åstad män till alla Benjamins stammar
      och läto säga; »Vad är det för en ogärning som har blivit
      begången ibland eder!
 13.  Lämnen nu ut de onda män som bo i Gibea, så att vi få döda dem
      och skaffa bort ifrån Israel vad ont är.»  Men benjaminiterna
      ville icke lyssna till sina bröders, de övriga israeliternas,
      ord.
 14.  I stället församlade sig Benjamins barn från sina städer till
      Gibea, för att draga ut till strid mot de övriga israeliterna.
 15.  På den dagen mönstrades Benjamins barn, de utgjorde från dessa
      städer tjugusex tusen svärdbeväpnade män; vid denna mönstring
      medräknades icke de som bodde i Gibea, vilka utgjorde sju hundra
      utvalda män.
 16.  Bland allt detta folk funnos sju hundra utvalda män som voro
      vänsterhänta; alla dessa kunde med slungstenen träffa på håret,
      utan att fela.
 17.  Och när Israels män -- Benjamin frånräknad -- mönstrades,
      utgjorde de fyra hundra tusen svärdbeväpnade män; alla dessa
      voro krigsmän.
 18.  Dessa bröto nu upp och drogo åstad till Betel och frågade Gud.
      Israels barn sade: »Vem bland oss skall först draga ut i striden
      mot Benjamins barn?»  HERREN svarade: »Juda först.»
      >Dom. 1,1.

 19.  Då bröto Israels barn upp följande morgon och lägrade sig
      framför Gibea.
 20.  Därefter drogo Israels män ut till strid mot Benjamin; Israels
      män ställde upp sig till strid mot dem vid Gibea.
 21.  Men Benjamins barn drogo ut ur Gibea och nedgjorde på den dagen
      tjugutvå tusen man av Israel.
 22.  Folket, Israels män, tog dock åter mod till sig och ställde upp
      sig ännu en gång till strid på samma plats där de hade ställt
      upp sig första dagen.
 23.  Israels barn gingo nämligen upp och gräto inför HERRENS ansikte
      ända till aftonen; och de frågade HERREN: »Skall jag ännu en
      gång inlåta mig i strid med min broder Benjamins barn?»  Och
      HERREN svarade: »Dragen ut mot honom.»
      >Jos. 7,6.

 24.  När så Israels barn dagen därefter ryckte fram mot Benjamins
      barn,
 25.  drog ock Benjamin på andra dagen ut från Gibea mot Israels barn
      och nedgjorde av dem ytterligare aderton tusen man, allasammans
      svärdbeväpnade män.
 26.  Då drogo alla Israels barn upp, allt folket, och kommo till
      Betel och gräto och stannade där inför HERRENS ansikte och
      fastade på den dagen ända till aftonen; och de offrade
      brännoffer och tackoffer inför HERRENS ansikte.
      >Dom. 21,2.
 27.  Och Israels barn frågade HERREN (ty Guds förbundsark stod på den
      tiden där,
 28.  och Pinehas, son till Eleasar, Arons son, gjorde tjänst inför
      den på den tiden); de sade: »Skall jag ännu en gång draga ut
      till strid mot min broder Benjamins barn, eller skall jag avstå
      därifrån?»  HERREN svarade: »Dragen upp; ty i morgon skall jag
      giva honom i din hand.»
      >Jos. 22,13, 30. 24,33.

 29.  Då lade Israel manskap i bakhåll mot Gibea, runt omkring det.
      >Jos. 8,12 f.
 30.  Och därefter drogo Israels barn upp mot Benjamins barn, på
      tredje dagen, och ställde upp sig i slagordning mot Gibea
      likasom de förra gångerna.
 31.  Och Benjamins barn drogo ut mot folket och blevo lockade långt
      bort ifrån staden; och likasom det hade skett de förra gångerna,
      fingo de i början slå ihjäl några av folket på vägarna (både på
      den som går upp till Betel och på den som går till Gibea över
      fältet), kanhända ett trettiotal av Israels män.
 32.  Då tänkte Benjamins barn: »De äro slagna av oss, nu likasom
      förut.»  Men Israels barn hade träffat det avtalet: »Vi vilja fly
      och så locka dem långt bort ifrån staden, ut på vägarna.
 33.  Och alla Israels män hade brutit upp från platsen där de voro,
      och hade ställt upp sig i slagordning vid Baal-Tamar, under det
      att de israeliter som lågo i bakhåll bröto fram ifrån sin plats
      vid Maare-Geba.
 34.  Så kommo då tio tusen man, utvalda ur hela Israel, fram gent
      emot Gibea, och striden blev hård, utan att någon visste att
      olyckan var dem så nära.
 35.  Och HERREN lät Benjamin bliva slagen av Israel, och Israels barn
      nedgjorde av Benjamin på den dagen tjugufem tusen ett hundra
      man, allasammans svärdbeväpnade män.

 36.  Nu sågo Benjamins barn att de voro slagna.  Israels män gåvo
      nämligen plats åt Benjamin, ty de förlitade sig på bakhållet som
      de hade lagt mot Gibea.
      >Jos. 8,18 f.
 37.  Då skyndade sig de som lågo i bakhåll att falla in i Gibea; de
      som lågo i bakhåll drogo åstad och slogo alla invånarna i staden
      med svärdsegg.
 38.  Men de övriga israeliterna hade träffat det avtalet med dem som
      lågo i bakhåll, att dessa skulle låta en tjock rök såsom tecken
      stiga upp från staden.
 39.  Israels män vände alltså ryggen i striden.  Men sedan Benjamin i
      början hade fått slå ihjäl några av Israels man, kanhända ett
      trettiotal, och därvid hade tänkt: »Förvisso äro de slagna av
      oss, nu likasom i den förra striden»,
 40.  då kommo de att vända sig om, vid det att rökpelaren, det
      avtalade tecknet, begynte stiga upp från staden.  Och de fingo nu
      se hela staden förvandlad i lågor som slogo upp mot himmelen.
 41.  När då Israels män åter vände om, blevo Benjamins män
      förskräckta, ty nu sågo de att olyckan var dem nära.
 42.  Och de vände om för Israels män, bort åt öknen till, men
      fienderna hunno upp dem; och de som bodde i städerna där
      nedgjorde dem som hade kommit mitt emellan.
 43.  De omringade benjaminiterna, de satte efter dem och trampade ned
      dem på deras viloplats, ända fram emot Gibea, österut.
 44.  Så föllo av Benjamin aderton tusen man, allasammans tappert
      folk.
 45.  Då vände de övriga sig mot öknen och flydde dit, till Rimmons
      klippa; men de andra gjorde en efterskörd bland dem på vägarna,
      fem tusen man, och satte så efter dem ända till Gideom och slogo
      av dem två tusen man.
 46.  Alltså utgjorde de som på den dagen föllo av Benjamin
      tillsammans tjugufem tusen svärdbeväpnade män; alla dessa voro
      tappert folk.
 47.  Men av dem som vände sig mot öknen och flydde dit, till Rimmons
      klippa, hunno sex hundra man ditfram; dessa stannade på Rimmons
      klippa i fyra månader.
 48.  Emellertid vände Israels män tillbaka till Benjamins barn och
      slogo dem med svärdsegg, både dem av stadens befolkning, som
      ännu voro oskadda, och jämväl boskapen, korteligen, allt vad de
      träffade på; därtill satte de eld på alla städer som de träffade
      på.
*07/21 Domarboken, 21 Kapitlet
                       Domarboken, 21 Kapitlet

                    Benjamins stam upprättas åter.

  1.  Men Israels män hade svurit i Mispa och sagt: »Ingen av oss
      skall giva sin dotter till hustru åt någon benjaminit.»
  2.  Och nu kom folket till Betel och stannade där ända till aftonen
      inför Guds ansikte; och de brusto ut i bitter gråt
      >Dom. 20,26.
  3.  och sade: »Varför, o HERRE, Israels Gud, har sådant fått ske i
      Israel, att i dag en hel stam fattas i Israel?»
  4.  Dagen därefter stod folket bittida upp och byggde där ett altare
      och offrade brännoffer och tackoffer.
  5.  och Israels barn sade: »Finnes någon bland Israels alla stammar,
      som icke kom upp till HERREN med den övriga församlingen?»  Ty
      man hade svurit en dyr ed, att den som icke komme upp till
      HERREN i Mispa skulle straffas med döden.
  6.  Och Israels barn ömkade sig över sin broder Benjamin och sade:
      »Nu har en hel stam blivit borthuggen från Israel.
  7.  Vad skola vi göra för dem som äro kvar, så att de kunna få
      hustrur?  Ty själva hava vi ju svurit vid HERREN att icke åt dem
      giva hustrur av våra döttrar.»
  8.  Och då frågade åter: »Finnes bland Israels stammar någon som
      icke kom upp till HERREN i Mispa?»  Och se, från Jabes i Gilead
      hade ingen kommit till lägret, till församlingen där.
      >Dom. 20,1 f.
  9.  Ty när folket mönstrades, befanns det att ingen av invånarna i
      Jabes i Gilead var där.

 10.  Då sände menigheten dit tolv tusen av de tappraste männen och
      bjöd dessa och sade: »Gån åstad och slån invånarna i Jabes i
      Gilead med svärdsegg, också kvinnor och barn.
 11.  Ja, detta är vad I skolen göra: allt mankön och alla de kvinnor
      som hava haft med mankön att skaffa skolen I giva till spillo.
      >4 Mos. 31,17.
 12.  Men bland invånarna i Jabes i Gilead funno de fyra hundra unga
      kvinnor som voro jungfrur och icke hade haft med män, med
      mankön, att skaffa.  Dessa förde de då till lägret i Silo i
      Kanaans land.
 13.  Sedan sände hela menigheten åstad och underhandlade med de
      benjaminiter som befunno sig på Rimmons klippa, och tillbjöd dem
      fred.
      >Dom. 20,47.
 14.  Så vände nu Benjamin tillbaka; och man gav dem till hustrur de
      kvinnor från Jabes i Gilead, som man hade låtit leva.  Men dessa
      räckte ingalunda till för dem.

 15.  Och folket ömkade sig över Benjamin, eftersom HERREN hade gjort
      en rämna bland Israels stammar.
 16.  Och de äldste i menigheten sade: »Vad skola vi göra med dem som
      äro kvar, så att de kunna få hustrur?  Ty alla kvinnor äro ju
      utrotade ur Benjamin.»
      >Dom. 20,48.
 17.  Och de sade ytterligare: »De undkomna av Benjamin måste få en
      besittning, så att icke en stam bliver utplånad ur Israel.
 18.  Men själva kunna vi icke åt dem giva hustrur av våra döttrar, ty
      Israels barn hava svurit och sagt: Förbannad vare den som giver
      en hustru åt Benjamin.»
 19.  Och de sade vidare: »En HERREN högtid plägar ju hållas år efter
      år i Silo, som ligger norr om Betel, öster om den väg som går
      från Betel upp till Sikem, och söder om Lebona.»
 20.  Och de bjödo Benjamins barn och sade: »Gån åstad och läggen eder
      i försåt i vingårdarna.
 21.  När I då fån se Silos döttrar komma ut för att uppföra sina
      dansar, skolen I komma fram ur vingårdarna, och var och en av
      eder skall bland Silos döttrar rycka till sig en som kan bliva
      hans hustru; därefter skolen I begiva eder hem till Benjamins
      land.
 22.  Om sedan deras fäder eller deras bröder komma och beklaga sig
      för oss, vilja vi säga till dem: 'Förunnen oss dem; ty ingen av
      oss har tagit sig någon hustru i kriget.  I haven ju då icke
      själva givit dem åt dessa; ty i sådant fall haden I ådragit eder
      skuld.'»
 23.  Och Benjamins barn gjorde så och skaffade sig hustrur, lika
      många som de själva voro, bland de dansande kvinnor som de
      rövade.  Sedan begåvo de sig tillbaka till sin arvedel och byggde
      åter upp städerna och bosatte sig i dem.
 24.  Också de övriga israeliterna begåvo sig bort därifrån, var och
      en till sin stam och sin släkt, och drogo ut därifrån, var och
      en till sin arvedel.

 25.  På den tiden fanns ingen konung i Israel; var och en gjorde vad
      honom behagade.
      >Dom. 17,6. 18,1.
